Джейн Фийдър
В огъня

Част 2 от „Целувката“

Превод от английски: [Неизвестен], 2007

chitanka.info

Пролог

Хай Уайкомб, Англия, юли 1550 година

Тъничкият плач на новороденото проникна през черната мъгла на изтощението й. Младата жена лежеше неподвижно във възглавниците. Кожата й се бе набръчкала като стар пергамент. Когато детето изплака, ресниците й потръпнаха, без да се отворят. Много скоро потъна отново в благословения мрак на изтощението.

Нито една от другите жени в задушното помещение не поглеждаше към леглото. Родилката нямаше никакво значение за тях. Те свършиха работата си бързо и безшумно, след това напуснаха спалнята, без да говорят, и заключиха вратата след себе си.

Минаха повече от три часа, преди Пен, окъпана в пот, да се събуди от дълбокия припадък. В стаята беше нетърпимо горещо, прозорците бяха затворени, в камината гореше буен огън. Като чу шепот, тя се опита да се надигне от възглавниците, но всяка частица от тялото й я болеше непоносимо. Сякаш я бяха измъчвали с часове… беше останала без сили и не можеше дори да отвори очи.

— А, събуди ли се? — Пен позна гласа на свекърва си. Положи огромно усилие, отвори очи и погледна в лицето на вдовстващата контеса Брайънстън. Коравите кафяви очи бяха безизразни и студени като камъни, устата над масивната издадена брадичка беше опъната в тънка линия. Величествената дама не се стараеше да прикрие презрението и враждебността, които проявяваше към крехката млада жена в леглото. Родилката, вдовица на по-големия й син, се бе мъчила повече от двадесет часа, преди да роди сина на съпруга си, който от мига на раждането си ставаше наследник на титлата и притежанията на баща си.

— Бебето! — пошепна Пен и се смая от жалкия звук, който излезе от напуканите й устни. — Къде е детето ми?

Лейди Брайънстън я погледна студено и не отговори. Зашумоляха поли и към леглото пристъпи друга жена.

Пен се вгледа уплашено в двете лица, които се наведоха над нея. Сърцето й направи огромен скок и спря да бие.

— Детето ми? Къде е? — В гласа й звънна паника.

— Роди се мъртво — отговори студено лейди Брайънстън. — Дойде на бял свят четири седмици по-рано… не можа да се справи.

— Но аз го чух да плаче! — почти извика Пен. — Чух го съвсем ясно!

Свекърва й поклати глава.

— Измъкнахме го от теб с клещите. Ти беше в безсъзнание. Сънувала си. — С жест, който означаваше, че слага край на разговора, тя обърна гръб на леглото и се понесе навън.

Пен затвори очи и заплака безмълвно. Отчаянието и слабостта заплашваха да я надвият. Откакто Филип умря, тя живееше само за детето, което растеше в утробата и. Детето на Филип. Детето на тяхната любов…

— Сега ще ви освежа, мадам. — Енергичен глас, придружен от също така енергични действия. Пен не отвори очи, докато жената я почисти, смени ризата й и махна напоените с кръв чаршафи.

Младата жена копнееше за майка си. Съзнаваше, че това е детинско желание, но не можеше да му устои. Майка й се бе отзовала веднага и бе потеглила без бавене от Малори Хол в Дербишайър, където живееше почти през цялата година. Надяваше се да пристигне навреме за раждането на дъщеря си, но не успя. Детето се роди преждевременно и контесата на Кендъл не можа да помогне на първородната си дъщеря. Пен трябваше да понесе студеното отношение на свекърва си и другите жени, които лейди Брайънстън бе повикала да помагат при раждането, и сега страдаше непоносимо.

Но най-страшното беше, че всичко се оказа напразно. Двайсетчасовото мъчение не я дари със здраво дете.

Не, невъзможно! Тя го бе чула да плаче! Синът й се бе родил жив!

Пен отвори очи и погледна слугинята с ясен и властен поглед.

— Искам да видя тялото на сина си — заповяда тя и бутна настрана чашата с топло вино, която жената бе поднесла към устните й.

— О, мадам, но той бе веднага погребан — отговори жената. — При тази горещина не можехме да го държим дълго тук.

Тя отиде до прозореца и вдигна тежките кадифени завеси. Безмилостното обедно слънце нахлу безпрепятствено в и без това горещата спалня.

Последните седмици на бременността й бяха протекли в най-горещото лято в Англия, каквото хората не помнеха. Мъртвите не се оставяха дълго непогребани, Пен знаеше това. Затвори отново очи и се отпусна на възглавниците. В следващия миг обаче се надигна, защото някой вдигна резето на вратата и към леглото й се приближиха тежки стъпки.

Майлс Брайънстън, по-младият брат на съпруга й, застана пред нея. Очите му, студени и злобни като тези на майка му, я измериха с доволен поглед.

— Съжалявам за нещастието, което те постигна, снахо — изрече хладно той.

— Лошият вятър не носи на никого добро — отвърна Пен с цинизъм, който й се удаде лесно въпреки слабостта й. Сега Майлс щеше да стане новият граф Брайънстън. С червено лице и едра фигура, с муден ум, силен като вол, той беше абсолютната противоположност на своя по-голям брат. Филип беше строен и гъвкав, но с крехко здраве. Мечтател, поет и музикант. Нямаше нищо общо с тромавия си брат.

Пен го обичаше с цялото си сърце. Тя извърна глава, за да не вижда повече самодоволното лице на своя девер.

Все още вярваше, че е чула бебето да плаче.

1

Лондон, декември 1552 година

— Това предложение изисква по-различни действия, драги мой. Трябва да се изработи комплексен план. — Антоан Дьо Ноай млъкна за миг и поднесе сребърната чаша към устните си. Отпи малка глътка, кимна одобрително и даде знак на госта си също да отпие. Изчака, за да види дали виното е харесало на човека насреща му, и продължи — Да, става въпрос за комплексен план, който предвижда да действаме в две посоки. — Дьо Ноай се усмихна самодоволно. — План, който подхожда отлично на вашите съвършени методи, Оуен.

Оуен Д’Арси се задоволи да вдигне едната си вежда. Антоан Дьо Ноай, френски посланик в двора на младия английски крал Едуард, никога не бързаше. Днес беше повикал своя най-добър агент, за да му изложи един шахматен ход, който считаше за особено сполучлив.

Шпионинът беше едър на ръст, гъвкав, строен и при нужда опасен като рапирата, която носеше в сребърна ножница на кръста си. Нищо не убягваше от неспокойните му черни очи, живият му ум непрекъснато работеше, обмисляше и претегляше, направляваше действията му. Не беше нужно да му се обяснява дълго — и сега той знаеше, че посланикът има намерение да му предложи вкусна хапка. Оуен отпи глътка вино и зачака.

— Дните на краля са преброени — заговори отново Дьо Ноай. — Коронният съвет се опитва да крие истината за здравословното състояние на младия мъж, но… — Той вдигна рамене и се усмихна на абсурдната ситуация. — Въпросът е кой ще наследи младежа на трона.

— Короната ще отиде на главата на Мери — отбеляза Оуен с учудващо тъмен, мелодичен глас.

— Така би трябвало да бъде — кимна посланикът. — Такива бяха разпорежданията на крал Хенри. Ако момчето умре бездетно, на трона се възкачва Мери.

Отново настъпи мълчание. Оуен чакаше без никакви признаци на нетърпение.

— Аз обаче се боя, че нашият приятел Нортъмбърленд, великият майстор на интригите, има други планове — продължи замислено посланикът.

Двамата мъже стояха пред камината в малко, облицовано с дърво помещение в резиденцията на посланика в Уайтхол. Навън падаше сняг и заглушаваше невъобразимия шум от улицата: тропот на копита, металическо скърцане на железни колела по калдъръма, крясъците на уличните търговци.

Помещението се осветяваше само от прозореца и от многоръкия свещник върху дългата маса, поставена до отсрещната стена. В сенчестия полумрак червената одежда на посланика пламтеше в красив контраст с черното кадифе, в което беше облечен гостът му, а когато раздвижи едрите си, груби ръце, в сиянието на огъня заблестяха зелени, червени и тюркоазни камъни, с които бяха украсени пръстените по ръцете му.

Оуен отиде до масата и си наля още вино от гарафата.

— Знаете ли какво е замислил Нортъмбърленд?

Дьо Ноай му подаде чашата си, за да напълни и нея.

— Тук, скъпи Оуен, стигаме до основната точка в нашия план.

— Аха. — Оуен наля вино в сребърната чаша. — Това е точката, в която аз ще вляза в играта, прав ли съм?

— Напълно. — Дьо Ноай се обърна отново към камината. — Една от дамите на принцеса Мери може да ни достави поверителна информация за събитията в двора на господарката си. Тя е довереница на Мери, посветена е в намеренията й.

Дьо Ноай хвърли бърз поглед през рамо. Оуен все още стоеше до масата, осветен от свещите. Черните му очи гледаха будно и изобличаваха в лъжа пълната неподвижност на лицето му.

— Бихте могли… да кажем… да потърсите познанството на дамата — предложи Дьо Ноай. — Тази задача съответства напълно на вашите… таланти. — Той се засмя тихо и кръглото му лице засия.

Оуен не реагира нито на забележката, нито на веселието на посланика.

— А каква е втората посока? — Той отпи глътка вино и погледна замислено посланика над ръба на чашата си.

Дьо Ноай потърка ръце.

— А, да! Сега идва най-хубавото. Дамата поддържа тесни връзки с несъщия си брат, който пък е добър приятел с дука на Съфолк и неговото семейство. Сигурно ви е известно, че Съфолк е много близък с Нортъмбърленд. Интересите им са така тясно преплетени, че Съфолк участва във всички планове на Нортъмбърленд. Можем да изхождаме от предположението, че Робин Дьо Босер познава повечето им тайни.

— А можем ли да изхождаме от предположението, че споменатата дама обменя поверителна информация с несъщия си брат? — попита с усмивка Оуен и остави чашата си. Пристъпи към прозореца и късата му кадифена наметка се развя.

— Двамата са много близки и прекарват много време заедно, когато са в Лондон.

— Значи в момента и двамата са тук? — Оуен наблюдаваше замислено улицата, вече покрита със сняг.

— Да. Принцеса Мери и Съфолк пристигнаха в лондонските си резиденции, за да прекарат тук коледните празници. Доколкото знам, Едуард е пожелал да види сестра си. Мери надали ще се осмели да отбележи Коледата по католическия ритуал пред очите на краля.

Оуен забарабани с пръст по стъклото. Религиозният конфликт между фанатичния протестант Едуард и не по-малко фанатичната му католическа полусестра Мери го интересуваше само доколкото влияеше върху дейността му. Много повече го интересуваше дамата, с която трябваше да се „запознае“.

— Дамата… доколко е интимна с несъщия си брат? — Той се обърна отново към посланика. Дьо Ноай реагира с чисто галско вдигане на раменете.

— Не сме чули скандални слухове, но наистина са много близки. Въпреки че наскоро навърши двадесет и осем години, лорд Робин още няма съпруга.

— А самата дама… какво е семейното й положение?

— Лейди Пен овдовя преди почти три години. Бракът й с Филип, граф Брайънстън, бе одобрен от краля и от принцеса Мери и изглеждаше щастлив. Във всяко отношение. Ала Филип умря и тя роди мъртво дете. Деверът й, който наследи титлата и имотите, е изцяло под влияние на майка си… освен това не е съвсем наред с главата. — Посланикът се ухили доста злобно. — Всъщност това важи за повечето обитатели на този ужасен остров!

Оуен се усмихна едва забележимо. Французинът не криеше, че не харесва дипломатическия пост, който заемаше в момента. Дьо Ноай отпи глътка вино и заяви:

— Семейство Брайънстън не желае да има нищо общо с вдовицата на Филип. Тя не поиска нищо от богатството на починалия си съпруг и дори се отказа от титлата вдовстваща контеса. Съвсем ясно е, че между двете цари враждебност.

Оуен кимна и поглади грижливо обръснатата си брадичка.

— Плодът, узрял ли е?

— Дори и да не е, вие умеете да убеждавате плодовете да паднат от дървото — отговори с усмивка Дьо Ноай.

Ала Оуен остана сериозен.

— Правя го само в интерес на работата. — Гласът му прозвуча изненадващо рязко.

— Да, естествено само в интерес на дейността ви — побърза да се съгласи посланикът. Частният живот на Оуен Д’Арси беше книга със седем печата, особено след трагедията със съпругата му. Доколкото посланикът знаеше, Д’Арси живееше като монах. Ала в дейността си използваше прелъстяването като средство към целта и тогава се проявяваше като истински майстор.

— Красива ли е лейди Пен? — осведоми се небрежно Оуен, но в очите му легна тъмна сянка. — Странно име… Как се казва в действителност?

— Името й е Пенелопи… но всички я наричат Пен, дори принцесата. Това е името, с което я нарича семейството й, а то означава много за нея. Мисля, че ще я намерите привлекателна. Може би не е впечатляваща красавица, но не и липсва очарование. Среден ръст, средна фигура…

— Не звучи много вълнуващо — отбеляза подигравателно Оуен. — А има ли темперамент?

Дьо Ноай подръпна грижливо подрязаната си брадичка.

— Малко е сдържана — отговори той след кратка пауза.

Оуен избухна в смях.

— О! Надявах се да чуя, че младата вдовица поне от време на време показва някаква страст.

Посланикът примирено махна с ръка.

— Смъртта на съпруга и детето й я е засегнала много тежко.

Оуен поклати глава, взе ръкавиците си от масата, нахлузи ги на ръцете си и се запъти към вратата, където беше окачена тежката му наметка с качулка. Наметна се и подхвърли през рамо:

— По всичко личи, че ми поставяте сериозна задача, Дьо Ноай. Дано да съм дорасъл за нея! — Кимна кратко и излезе от стаята. Вратата се затръшна зад него.

„О, разбира се, че си дорасъл, приятелю!“ Посланикът посегна отново към чашата си. Пристъпи до прозореца и се загледа към улицата. Снегът продължаваше да вали. След секунди облечената в черно фигура на Оуен Д’Арси излезе от къщата, следвана по петите от млад паж. Оуен спря и се огледа на всички страни — навик, който наблюдаващият го дипломат познаваше добре. Майсторът на интригата никога не правеше и крачка, без да провери обстановката. Оуен се запъти към Савойския дворец и веднага потъна в бялата вихрушка.

Голямата зала в лондонската резиденция на семейство Брайънстън, намираща се на брега на Темза в близост до Уестминстър, беше препълнена с гости. Пен стоеше в галерията и гледаше надолу. Разкошните тоалети от копринено кадифе, дамаска и коприна бяха отрупани със скъпи накити, които блестяха под светлината на кръглите полилеи, отрупани с безброй свещи. Отгоре множеството приличаше на огромна многоцветна вълна, която прииждаше и отново се оттичаше. Не се различаваха отделни гласове, общият шум непрестанно се усилваше и глъчката заглушаваше сладките мелодии, които изпълняваха усърдните музиканти.

В галерията почти не можеше да се диша. Горещината на масивните камини, на многобройните свещи, поставени в красиви свещници по стените, и притиснатите едно до друго тела, загърнати в няколко пласта дрехи, неотстъпно пълзеше нагоре и я задушаваше. Пен попи капчиците от челото си с избродирана кърпичка.

Горе беше горещо, но и уединено. Оттук виждаше отлично какво прави свекърва й. Вдовстващата контеса Брайънстън се намираше в другия край на залата между дамите, които се тълпяха около принцеса Мери. Вероятно домакинята нямаше да напусне този кръг и височайшата си гостенка дори за кратко време; но даже да го направеше, нямаше никакви причини да се изкачи чак до галерията. Щяха да й трябват поне петнайсет минути, за да си пробие път през множеството и да стигне до стълбата, която водеше към убежището й.

Значи имам най-малко петнадесет минути, каза си Пен. Погледът й потърси в навалицата граф Брайънстън и съпругата му. Те не представляваха заплаха за нея, но трябваше да е сигурна, че не се намират някъде наблизо. За да види по-добре, тя се издаде напред, но точно в този момент две силни ръце се плъзнаха по раменете й и закриха очите й.

Въпреки моментния шок Пен разбра веднага на кого принадлежаха ръцете. Нададе тих радостен вик и се освободи.

— Робин! Трябваше ли да ме уплашиш така? — И се обърна към брат си.

— О, я не се преструвай на уплашена! Веднага разбра, че съм аз. — Робин се засмя весело. В сините му очи светеше искрена радост от новата им среща. Широкоплещест млад мъж със силно тяло и опърничави лешниковокафяви къдрици. Кадифената барета на главата му беше накривена на една страна. Дрехите му бяха скъпи и добре ушити, но не особено чисти. Пен автоматично започна да събира влакънцата от жакета му и намести иглата със скъпоценен камък, която държеше дантеленото жабо на ризата.

— Къде беше? От седмици не съм те виждала — укори го приятелски тя и го целуна нежно.

— О, къде ли не — отвърна безгрижно той. — Във всеки случай не в града.

Пен го погледна с разбиране. Робин никога не й казваше какво се крие зад дългите му отсъствия от града, но тя беше наясно. Изпъстреният с интриги дворцов живот я бе научил, че действителността и привидността си съвпадат много рядко.

— Вероятно си пътувал по дела на дука — предположи неутрално тя.

Робин хвърли бърз поглед към препълнената зала и смени темата.

— Какво правиш тук горе? Защо си сама?

Пен неволно проследи погледа му. Свекърва й стоеше като скала до принцесата, а Майлс Брайънстън и съпругата му бяха седнали край една от масите за карти в другия край на залата. Широките им лица блестяха от пот. Картите щяха да ги занимават до късно през нощта.

— Исках малко тишина — отговори тя. — Долу е шумно и горещо.

— И в галерията е горещо — възрази Робин и я погледна втренчено.

Пен вдигна рамене.

— След няколко минути ще сляза. Но първо трябва да се облекча и доколкото си спомням, зад стенния килим в коридора има тоалетен стол. Върви напред, ако обичаш, аз ще те настигна. Сигурно имаш да ми разказваш много интересни новости!

Тя се усмихна с надеждата да го убеди, като се опитваше да не мисли, че губи скъпоценно време. Забрани си да погледне отново към свекърва си. Както цялото й семейство, и Робин беше много загрижен заради нейната идея — фикс. Ако приемеше, че тя отново ще се поддаде на импулсите си, сигурно щеше да се опита да й попречи с всички средства, с които разполагаше.

Робин се поколеба. Двамата се познаваха от шестнадесет години. При първата среща бяха запленени един от друг и бяха преживели първата си любов. След това родителите им се ожениха и много скоро задружният семеен живот превърна детската любов в дълбоко, предано и неразрушимо приятелство. Робин беше твърдо убеден, че познава несъщата си сестра повече от всички други — по-добре дори от майка й и от по-малката й сестра Пипа.

Естествено, той разбра веднага, че Пен не е искрена с него.

— Какво има? — попита с привидно безгрижие Пен. — Защо ме гледаш така? Не мога ли и аз да имам човешки потребности? — И се засмя малко изкуствено.

Робин поклати глава.

— Ще се видим по-късно. — Обърна се рязко и забърза по коридора. Пен се отдалечи в противоположната посока, ала едва бе изчезнала зад ъгъла, когато Робин я последва. Въпреки масивното си, набито тяло, той стъпваше учудващо безшумно. Зави в тесния коридор зад галерията и я видя да тича, сякаш наистина бързаше. На половината път вдигна някакъв гоблен и изчезна.

Робин смръщи чело и задърпа опърничавата си брада. Може би се бе излъгал. Може би Пен му е казала истината. По-добре да слезе и да я чака в голямата зала.

Скрита зад гоблена, Пен го наблюдаваше. Тъй като познаваше Робин също толкова добре, колкото той нея, тя беше убедена, че той ще я последва. Веднага щом брат й се отдалечи, тя излезе отново в коридора и хукна към помещението, което семейство Брайънстън използваше за работна стая и библиотека. Единственият член на семейството, който можеше да се определи като начетен, беше Филип, а той вече не беше между живите. Презрителната гримаса на Пен дойде автоматично, напълно несъзнателно. Сегашният граф Брайънстън едва можеше да чете. Никога не го беше виждала да отваря книга. Майка му, която поне притежаваше здрав разум, смяташе едва-едва и с мъка пишеше името си. Затова след смъртта на Филип се принудиха да назначат управител, който водеше голямото домакинство и семейните финанси.

Пен влезе тихо в помещението и хвърли бърз поглед през рамо. Не се виждаше никой. Всички слуги бяха заети с празненството.

Тя затвори бързо вратата и спря, докато очите й свикнаха с тъмнината. После се огледа и изпита внезапна болка: в това помещение двамата с Филип бяха прекарали толкова хубави часове… Макар не толкова образована като него, тя беше израсла под крилото на майка, която можеше да се мери по начетеност с всеки мъж. Пен си спомняше с нежност тихите спокойни вечери, когато тишината се нарушаваше само от прелистването на страниците и скърцането на перата по пергамента. И сега чуваше тихите шумове, представяше си фигурата на Филип зад голямото писалище, русата глава, наведена над таблата за писане, която постоянно носеше със себе си — защото музата често го целуваше изненадващо.

Внезапно я връхлетя дълбока тъга. Добре познато чувство, което сега, три години след смъртта на Филип, я спохождаше не толкова често. Въпреки това болката беше остра и пронизваща както преди. Със сухи очи тя изчака пристъпът да премине. Гърдите й се отпуснаха, натрупаните в сърцето й неизплакани сълзи отново се отдръпнаха.

„Ако поне имах детето му, детето, което заченахме с толкова любов…“

Лицето й се проясни, около устата й се изписа решителна линия, в кафявите очи светна съсредоточеност. Сенките и спомените изчезнаха от помещението — остана само целта, която беше движещата сила на живота й. Детето й се бе родило живо. Някъде по страниците на домакинските книги или поне на семейната библия трябваше да е записано раждането му. Даже мъртвородените деца биваха записвани в семейната хроника…

След мъчителното раждане тя лежа дълго, разтърсвана от треска и болки, неутешима, пречупена от тъгата си. Майка й и вторият й баща най-сетне пристигнаха в Лондон и веднага я махнаха от къщата на Брайънстън в Хай Уайкомб. Минаха почти дванадесет месеца, докато Пен, благодарение на нежните им грижи, оздравя и преодоля мъката си; въпреки това болката по изгубеното щастие остана някъде дълбоко в нея.

Тази вечер за първи път след раждането на детето си имаше възможност да прекара повече време в дома на семейство Брайънстън. Това беше отличен случай да потърси къде е записано раждането на сина й. Брайънстънови се държаха така, сякаш не е имало нищо такова; майка й и вторият й баща също я заклеваха да го забрави. Но Пен не можеше да се примири, че детето, което беше израснало в нея, чиито движения беше усещала, което бе станало част от нея, детето, което бе излязло на бял свят след жестоки мъчения, трябва да бъде забравено завинаги.

Освен това не вярваше, че бебето се е родило мъртво. Нали беше чула първия му вик! Това се превърна в нейна „фиксидея“. Тъкмо тя я накара да се върне към живота, който бе водила преди женитбата си, да стане придворна дама на принцесата. Държеше се точно както по-рано, но под спокойната повърхност хранеше бунтовническото убеждение, че детето й е живо.

Погледът й падна върху голямата семейна библия на пулта в една прозоречна ниша. Раждания, смъртни случаи, венчавки, всичко бе записано в нея. Тя прекоси бързо помещението и застана зад пулта. Библията беше отворена на главата с псалмите. Тя запрелиства трескаво тънките страници, докато стигна най-отпред. От вълнение ръцете й овлажняха и страниците залепваха за пръстите й. Изтри ги бързо в роклята от сива дамаска и продължи да прелиства. Стигна до страниците за семейството и затърси датата 7 юли 1550 година, но не я намери. Видя дълга редица бракове, раждания, смъртни случаи. Намери женитбата на Филип. Смъртта на Филип. Обявяването на Майлс за граф бе изписано с красиви букви, по-големи от всяко друго вписване. Естествено, Майлс беше любимият син на свекърва й! Синът, който според майката трябваше да наследи семейната титла. Тя се отнасяше към него като към свой наследник още докато Филип беше жив.

Пен обходи помещението с търсещ поглед. Колко време й оставаше? Къде другаде да провери? Отиде до стенния шкаф, където се съхраняваха документите. Колко пъти беше наблюдавала как Филип работи с тях. Ключът беше в ключалката. Тя отвори шкафа и започна да претърсва папките.

Тогава вратата на библиотеката се отвори. Каква глупачка — в бързината бе забравила да заключи!

Сърцето й заби като безумно, кожата на главата й настръхна. В най-добрия случай беше Робин, в най-лошия — свекърва и.

Нито той, нито тя. Абсолютно непознат човек. Пен загуби дар слово. Първо помисли, че е някой от слугите — но веднага отхвърли тази бегла мисъл. Никой слуга не се обличаше толкова елегантно, никой не притежаваше това хладно арогантно поведение. Дали беше някое доверено лице на Брайънстънови? Във всеки случай не го познаваше.

Черни очи под високо чело и гъсти, красиво извити вежди я оглеждаха внимателно. Непознатият мълчеше. Пен отвърна на огледа с леко повдигане на брадичката. Носът му беше дълъг и прав, брадичката остро очертана, устата пълна и красива. Въпреки неподвижността му личеше, че е енергична личност. Беше й трудно да определи възрастта му, но със сигурност беше по-възрастен от Робин.

Най-сетне Пен си възвърна дар слово.

— Празненството е в голямата зала, сър. Вероятно сте се заблудили.

Той се поклони.

— Оуен Д’Арси, на вашите услуги, мадам!

Гласът му беше дълбок и мелодичен, но в същото време учудващо мек. Пен се смая от странното му звучене. Не беше точно чужд акцент, но и интересният му тъмен тен не беше типично английски.

— Аз не се нуждая от услуги, сър — отговори остро Пен, която се чувстваше като на тръни. Изпитваше раздразнение, но то се примесваше с нещо друго, докато той я наблюдаваше внимателно с примес на лека подигравка — сякаш знаеше нещо, което тя не знаеше.

Всичко в този мъж я объркваше. Дрехите му също бяха извън общоприетото — като гласа и тена му. Носеше жакет и панталон от черен сатен, избродиран с венецианско злато; яката на черната копринена риза беше хваната с черни емайлирани клипсове. Късата наметка от черно копринено кадифе, подплатена с червена коприна, подчертаваше широките рамене. Носеше рапира и кама в черни ножници. Един поглед й бе достатъчен да разбере, че той умее да си служи с оръжията. Веднага й стана ясно, че този човек е опасен.

— Търсите ли нещо? — попита любезно той, сякаш не я беше чул. — Може би мога да ви бъда полезен.

— Какво ви наведе на тази мисъл? — Пен затвори стенния шкаф и въздъхна недоволно. Естествено, не можеше да продължи търсенето в присъствието на този чужденец. Защо бе влязъл в библиотеката точно сега? Кой знае кога щеше да има втори подобен случай.

— Роднина ли сте на семейство Брайънстън, сър? Или сте тяхно доверено лице? — Тя се обърна към него. Изражението й беше предизвикателно както тона.

В тази жена има много повече, отколкото се вижда на пръв поглед, каза си Оуен. Както бе казал Дьо Ноай, тя не беше впечатляваща красавица. Кестенява коса, класически черти на лицето, средна фигура… Но очите й — те бяха нещо съвсем различно. Много големи и ясни, прекрасна смес от златно и кафяво, напръскана със злато, те му напомняха за залез-слънце зад езерце в гората. Дьо Ноай се бе излъгал и по отношение на темперамента й. В очите й светеше енергия. Да, в сърцето й имаше огън. За първи път, откакто бе получил тази задача, усети интерес към нея.

— Жалко, но трябва да призная, че не знам нищо за семейство Брайънстън — отговори той и това беше чистата истина. — Затова пък се интересувам много от вашата личност, мадам. Не издържах и когато напуснахте залата, тръгнах подире ви. — Той се поклони и се усмихна с най-хубавата си усмивка.

Пен го погледна невярващо. Ситуацията беше толкова абсурдна, че гневът й отлетя.

— Нима се опитвате да флиртувате с мен, сър? — Тя избухна в звънък смях. — За съжаление не сте улучили подходящата личност. По-добре опитайте със сестра ми Пипа, тя е майсторка във флиртовете. Струва си, повярвайте ми. С удоволствие ще ви запозная с нея. — Без да престава да се смее, тя мина покрай него и се запъти към вратата, като го докосна с копринените си поли.

— Лейди Пен — изрече Оуен тихо, но с недвусмислена настойчивост.

Младата жена спря на прага и го погледна въпросително през рамо. Откъде знаеше името й? Никой не ги беше представил официално. Той се приближи, улови брадичката й и преди тя да е отгатнала намерението му, устните му се впиха в нейните.

— Простете — пошепна дрезгаво той. — Отдавна исках да го направя.

— Какво странно желание! — извика Пен. — Защо, за бога?

Оуен очакваше възмущение, свенлива уплаха, гняв или поне смущение. Вместо това получи само чисто учудване и намек, че май си е загубил ума. Няколко пъти беше прилагал този момент на изненадата и винаги бе успявал — но този път бе претърпял пълен провал.

Той я погледна втренчено и изведнъж присви очи.

— Нямам представа — отвърна бавно. — Простете ми!

— О, няма какво да ви прощавам — отговори през смях Пен и махна небрежно. — А сега ви моля да ме извините.

Тя мина покрай него и излезе в коридора. Оуен Д’Арси остана в библиотеката, необичайно смутен. Трябваше да обмисли какви методи да приложи оттук нататък, за да спечели доверието на дамата. По дяволите! В никакъв случай нямаше да й позволи да му се надсмива!

2

— Знаеш ли, току-що имах много странна среща — започна Пен веднага щом видя Робин, който я очакваше на стълбището към галерията. Все още се смееше, макар и малко принудено. Когато непознатият я целуна, тя се слиса, но сега изпитваше и дълбока възбуда, която я смущаваше.

— Много се забави — укори я Робин и смръщи чело.

— Какво те засяга колко време ми трябва за личните ми нужди! — извика Пен с добре изиграно възмущение.

Робин сви рамене и се примири с поражението. Каквото и да беше намислила, Пен явно нямаше желание да го посвети в намеренията си.

— За каква среща говориш?

Пен се огледа и посочи една далечна прозоречна ниша.

— Да отидем там. — Тя прекоси залата с необичайна бързина.

Робин я следваше по петите с нарастващо любопитство. Днес сестра му излъчваше необичайна енергия. Досега беше твърдо убеден, че двойната трагедия в живота й я е лишила от цветността, която толкова обичаше. След загубата на детето си Пен беше само бледа сянка на жизнената, весела млада дама, която познаваше от детството й. Днес обаче е различна, каза си той. В галерията бе усетил нетърпението й и бе разбрал, че й е попречил да свърши нещо важно — въпреки че се бе зарадвала да го види. А сега изглеждаше възбудена, очите й бяха по-големи и блестящи, по-живи от много месеци насам. Това беше прекрасно — сестра му отново беше способна да изпитва чувства.

В прозоречната ниша никой не им пречеше, шумът и суетнята в залата не ги смущаваха. Пен се загледа навън, към осветената от множество катранени факли нощ. Факлите бяха поставени на определени разстояния по алеите в градината, които слизаха към водата. Освен това по заснежените пътеки крачеха тържествено факлоносци и очертаваха най-прекия път до кея, на който бяха спрели десетки семейни лодки, фенерите им бяха като ята от светулки.

Робин се облегна на стената и пъхна ръце в джобовете на официалния си жакет на сини и златни ивици, без да помисли, че рязкото движение беше пагубно за фината коприна.

— Странна среща? — повтори отново той.

— О, да! — Пен се обърна към него и виновно поклати глава, сякаш напълно бе забравила за какво говореха. — Всъщност не се е случило нищо особено. Но наистина беше малко странно. Горе ме пресрещна мъж, който ми каза, че ме намира интересна и ме е последвал. А после… — Тя млъкна смутено и очите й заблестяха още по-силно. — Той ме целуна. По устата, сякаш сме приятели или… или… — Не можа да каже на Робин, че целувката беше като на любовник. — Не мога да си представя защо иска да флиртува с мен — продължи тя и се опита да се засмее, но не беше в състояние да скрие вълнението си. — Ако не бе казал името ми, щях да си помисля, че ме е сбъркал с Пипа. Тя е единствената от семейството, която обича да флиртува.

Робин потвърди този факт с решително кимване, но не се спря върху него, тъй като беше много учуден от начина, по който Пен бе реагирала на целувката на непознатия. Тя се опитваше да омаловажи случилото се, това беше ясно, но именно то бе станало причина за възвръщането на жизнеността й, за блясъка в очите й. Очевидно срещата не беше оставила неприятни впечатления у нея, защото явно не очакваше от него братско възмущение от нежеланата интимност на непознатия.

— Кой беше мъжът? — попита с интерес Робин.

— Никога не съм го виждала, но той знаеше коя съм. Може би си го срещнал на стълбата… ти си слизал, той се е качвал.

Робин се замисли. Наистина бе минал покрай някого, но беше задълбочен в мислите си и не го погледна.

— Възможно е, но не съм го забелязал.

— О, да, забравих! Той се представи. Каза, че името му е Оуен Д’Арси.

Робин се обърна рязко и устреми поглед към навалицата от гости. Пен не биваше да забележи искрите в очите му, потръпването на устните му.

„Какво може да иска Оуен Д’Арси от сестра ми?“

— Познаваш ли го? — попита тихо Пен и зарея поглед в залата. Може би щеше да зърне някъде стройния тъмен мъж, който се появи така неочаквано и я извади от равновесие.

— Не — отговори Робин и се опита да се убеди, че не е излъгал. Не познаваше Оуен Д’Арси лично, но знаеше с какво се занимава. Той работеше в същата област, но с готовност признаваше, че не може да се мери с Д’Арси. Той беше един от признатите майстори в занаята и не забелязваше новаци като него.

— Не ми приличаше на англичанин — промълви замислено Пен. — Но не мога да се обоснова. Акцентът му не е чужд, просто гласът му звучи необикновено. Просто е по-различен от другите, това е.

— Виждаш ли го накъде?

Пен поклати глава.

— Не, но тук има толкова много хора, че е невъзможно да видиш всички. — Още не бе изрекла тези думи, когато разбра, че не са верни. Ако той беше в залата, тя щеше да го види. Оуен Д’Арси беше впечатляваща личност, тъмен и спокоен сред натруфените като пауни и крякащи като гъсоци мъже.

— Свекърва ти идва към нас — пошепна й Робин, очевидно облекчен, че могат да сменят темата. Пен не биваше да забележи, че самият той се интересува от Оуен Д’Арси. По отношение на него тя беше много чувствителна и той не биваше да й дава дори най-малък повод да прояви любопитство.

Младата жена се вцепени.

— Нямам какво да й кажа.

— Не би било зле да обмените някои любезности. — Робин се усмихна окуражително.

— Вече се поздравихме. — Преди Робин да е успял да я спре, Пен потъна в навалицата и го остави сам. Трябваше да стисне зъби и да поздрави достойно лейди Брайънстън. Знаеше колко зле се бе отнесла дамата с Пен и я мразеше от дън душа. И той, и семейството му смятаха, че е безчовечно, дето тя е погребала починалото бебе, преди да го покаже на майка му и да й позволи да го оплаче. Но днес беше гост в къщата й и беше длъжен да се държи прилично.

Когато дамата застана пред него, Робин се поклони учтиво. Синът й Майлс явно беше наследил от майка си не само масивната фигура, но и предпочитанието към разкошни одежди. Тази вечер лейди Брайънстън носеше рокля от ръждивокафява дамаска, обточена с кожи от сребърна лисица и обшита с диаманти. Като видя червените й коси, Робин заподозря, че под отрупания с бисери накит на главата се крие перука. Яркочервените й бузи със сигурност бяха изкуствено подсилени.

— Лорд Робин! — Лейди Брайънстън прие поклона му с кратко кимване. — Мисля, че видях Пен при вас.

Робин се огледа с добре изиграно учудване.

— Аз обаче не съм я виждал, мадам.

Лейди Брайънстън стисна тънките си устни.

— Имам да й кажа нещо. Предайте й, ако я срещнете.

— А не бих ли могъл да й предам, каквото имате да й съобщите? — попита Робин с безгрижен светски тон, за да скрие гнева и презрението си.

— Тя притежава нещо от Филип, което по мое мнение принадлежи на сегашния граф. — Лейди Брайънстън не беше особено умна, но умееше да прикрива коварната си хитрост и невероятната си алчност и да ги представя като интелигентност. Тя погледна Робин и в кафявите й очи светна омраза. Отново му кимна кратко и закрачи величествено към сина си и съпругата му, които продължаваха да играят карти.

— Мръсница! — изсъска Робин. Сигурно искаше да отнеме от Пен някой особено скъп спомен от Филип. Това беше типично за нея. Опита се да открие сестра си в навалицата, но не успя.

„Какво е искал Оуен Д’Арси от Пен?“ Естествено, беше възможно интересът му да е безобиден. Може би тя просто му харесваше. Робин би разбрал подобни чувства, но в същото време беше наясно, че Пен не е достатъчно атрактивна, за да заинтересува човек като Оуен Д’Арси. Нарече се подъл, задето мислеше по този начин, но трябваше да бъде искрен и да го признае. Очевидно с този стремеж към сближаване Д’Арси преследваше определена цел.

Не му беше трудно да отгатне какви са намеренията на първокласния шпионин. Макар и новак в шпионската дейност, той знаеше от какво се интересува френското посолство. Пен беше близка приятелка на принцеса Мери, а Д’Арси беше на служба при френския посланик. Който искаше да е осведомен за мислите и чувствата на Мери, за намеренията на испанския й братовчед, императора на Свещената римска империя, с когото принцесата поддържаше тайна връзка, можеше да потърси ключа при Пен. В настоящата, много объркана ситуация, когато кралят боледуваше и щеше да си отиде, без да остави наследници, французите бяха готови на всичко, за да проникнат в интимния свят на принцесата.

Пен не беше глупава. Освен това — също като него — познаваше дворцовите интриги и нямаше да позволи на никого да я манипулира. Робин беше твърдо убеден, че тя е наясно с шпионската му дейност, но няма да заговори по темата, преди той да й признае истината. Лошото беше, че Оуен Д’Арси бе майстор в своя занаят, истински първокласен шпионин, с когото Пен не можеше да се пребори.

Постепенно Робин стигна до извода, че би било уместно да поговори със своите началници за интереса на Оуен Д’Арси към Пен. Може би зад този интерес не се криеше интрига, но той не беше човекът, който имаше право да прави преценки и да взема решения. Робин отново се огледа търсещо, но не откри никъде сестра си.

Дук Нортъмбърленд беше в групата около принцесата. Когато се приближи, Робин бе посрещнат с плаха усмивка от бледо, безлично момиче, което, за разлика от другите бе облечено впечатляващо скромно. Младата дама очевидно не се чувстваше добре в това обкръжение: нервните движения на ръцете и скритите погледи към вратата издаваха смущението й.

Робин изпита съжаление към момичето. Докато живееше в дома на дук Съфолк, често ставаше свидетел как Джейн Грей, дъщерята на дука, е обиждана и тормозена от майка си. Когато стигна до нея, той сложи ръка на рамото й и я потупа с непринудената интимност на семеен приятел. Тя му се усмихна, както винаги благодарна за всеки приятелски жест.

Нортъмбърленд изгледа пронизващо новодошлия и изостави за малко обичайното си високомерие и непристъпност.

— Искаш да поговориш с мен ли, Робин?

— Ако ваша светлост може да ми отдели минутка — отговори почтително младият мъж. От баща си Хю Дьо Босер, сегашния граф на Кендъл, бе научил никога да не се плаши от богатството и титлите на хората насреща си. И преувеличената почтителност, и ласкателствата му бяха чужди, поради което си бе спечелил искрената симпатия и приятелството на младия крал Едуард и на най-видните членове на коронния съвет.

Нортъмбърленд кимна, отдели се от групата и махна на Робин да го последва.

Пен тичаше с такава бързина по коридора към библиотеката, че кринолинът, който разперваше полата от тежка дамаска, при всяка крачка се завърташе настрана. Без да си губи времето в предположения какво иска свекърва й, тя излезе от залата и я остави да се разправя с Робин. Смелостта, която я тласкаше напред, до голяма степен се дължеше на срещата с Оуен Д’Арси. Какво я беше грижа дали някой от Брайънстънови ще разбере, че тя се е ровила в семейния архив…

Пен влезе в библиотеката и този път грижливо заключи вратата. Отиде право при тайния шкаф в стената и го отвори. Папките, подредени вътре, съдържаха дълги редици със сметки и тя беше готова да ги захвърли, когато попадна на 1550 година. Запрелиства я бързо, за да стигне до юли и да види какво беше вписано на датата на раждането на сина й. Акушерките със сигурност бяха получили някакви пари. Всички бяха непознати, извикани набързо от лейди Брайънстън, защото болките й бяха започнали внезапно, цели четири седмици преди изчислената дата.

Може би щеше да намери в сметките имената на акушерките и да открие поне една от жените, които в онзи ужасен ден бяха помагали на свекърва й.

Намери страницата и видя дълга редица от имена и суми срещу тях, но никакви указания за какви услуги бяха платени тези пари. Изведнъж пръстите я засърбяха и без много да му мисли, откъсна страницата, сгъна я няколко пъти и я скри в избродираната чантичка, която носеше на колана си. Прибра папката на мястото й, заключи шкафа и излезе от библиотеката.

Сърцето й биеше възбудено. В чантичката й имаше нещо откраднато, значи трябваше да се бои от разкриване и да е постоянно нащрек. Никой не се ровеше в стари документи, ако нямаше важна причина, следователно тя не биваше да събуди ни най-малко подозрение.

Влезе в голямата галерия над залата и установи, че вече не е толкова шумно. Голямата зала постепенно се опразваше. Гостите викаха слугите си, за да приготвят лодките, конете и каретите.

Щом принцеса Мери напуснеше празненството, това беше знак и за другите гости да си тръгват. Пен се огледа и установи, че принцесата и дамите й вече са си отишли. Това означаваше, че кралската лодка не очаква пътници на водната стълба. Мери обикновено си тръгваше рано, защото ставаше преди разсъмване, за да отиде на молитва. Сигурно не се притесняваше от отсъствието на придворната си дама. Беше съвсем естествено да предположи, че Пен ще пренощува в дома на свекърва си.

Естествено, Пен нямаше никакво намерение да се възползва от гостоприемството на семейство Брайънстън. За съжаление това означаваше, че трябва да си потърси място на някоя от лодките, които отиваха в двореца. Навалицата на водната стълба щеше да е толкова голяма, че сигурно щеше да чака най-малко един час, преди да се появят наемните лодки и да започнат да вземат пътници.

Може би Робин беше някъде наблизо? Той щеше да я отведе у дома, даже да беше дошъл на кон. Какво от това, че щеше да седи зад него? Пен огледа по-внимателно разотиващите се гости, но не го видя. Точно в този момент забеляза точно под себе си Майлс Брайънстън, който бе вдигнал глава към галерията. Погледът му се насочи към нея, но тя не беше сигурна дали я е видял и познал. Кръглото му лице беше силно зачервено — очевидно беше много пиян. Свинските му очички бяха кървясали и замъглени. Пен се скри в сянката и забърза надолу по стълбата с надеждата, че девер й е бил твърде пиян, за да я забележи.

Оуен също бе проследил тръгването на принцесата и бе забелязал, че Пен не е сред придворните й дами. Той стоеше в нещо като преддверие, което отделяше голямата зала от входната врата — помещение, което трябваше да спира нахлуващия отвън студен въздух. Сега порталът беше отворен и там се тълпяха много хора: викаха слугите си, увиваха се в дебели наметки. Снегът бе престанал, но земята беше покрита с тънка ледена корица, която скърцаше като стъкло под човешките крака.

Оуен попадна сред група весело бъбрещи дами и господа, които излизаха от голямата зала и се оплакваха от студа и от предстоящото пътуване към къщи — и между тях беше Пен с дълбоко нахлупена над очите качулка. Тя видя Оуен, по-точно усети близостта му още преди да го е видяла. Той й се усмихна и тя отговори на усмивката му, преди да е осъзнала какво прави. Когато направи крачка към нея, между тях минаха няколко души и Пен изобщо не се опита да се съпротивлява на човешката вълна, която я носеше навън, в леденостудената нощ.

Пажът на Оуен си проби път през навалицата. Бузите му бяха зачервени от студа.

— Казват, че трябва да чакаме поне час, докато дойде лодка, сър… на този студ!

Д’Арси кимна с обичайното си равнодушно изражение, оживявано единствено от блясъка в тъмните очи.

— Колкото по-скоро се махнем оттук, толкова по-добре, Седрик! — Той сложи ръка на рамото на момчето.

— Навън е кучешки студ — промърмори Седрик и хвърли жален поглед към ярко осветената зала. — Не е ли по-добре да почакаме тук, докато се разотидат?

— Нямам никакво намерение да вися тук, момче. Като повървим, ще се стоплиш. Да вървим. — И той избута пажа пред себе си на стълбището.

Тласкана от навалицата, Пен стигна до водната стълба. Краката й бяха премръзнали, бузите и ръцете сковани от студа. Огледа се и разочаровано установи, че безкрайна редица лодки очакваха да спрат на стълбата и да вземат пътници, факлите, запалени на палубата, се отразяваха в черната вода и също образуваха безкрайно дълга редица. Пред нея чакаха повече хора, отколкото можеше да брои. Кой знае кога щеше да й дойде редът…

Тя мушна ръка под наметката и попипа малката чантичка на колана си. Щом се прибереше в Бейнардс Касъл, сред собствените си четири стени, щеше да прочете внимателно какво пишеше на откъснатата страница. Обзе я възбуда и я затопли въпреки студения въздух. Умората бе забравена. Гневът от многото хора и дългото чакане отстъпи място на нетърпение и желание да предприеме нещо. Ако останеше да чака тук, нямаше да си легне преди разсъмване.

След кратък размисъл тя се отдели от опашката. Водната стълба на Хорзфери, конският сал, беше само на десет минути път оттук. Там със сигурност нямаше да чакат толкова много хора.

За да стигне дотам, трябваше да мине по тъмните, тесни улички покрай палата на семейство Брайънстън. Ако беше ден, нямаше да се поколебае нито секунда, но в тази студена, черна нощ…

Пен тръсна решително глава. Трябваше да намери някой факлоносец да осветява пътя й. Един от слугите на Брайънстън, треперещ от студ, я изслуша с мрачно изражение и кимна. Вдигна факлата високо над главата си и тръгна напред, за да осветява пътя й до следващата водна стълба.

Увита в подплатената с кожи наметка, Пен стъпваше предпазливо по замръзналата земя и се стараеше да не изостава от факлоносеца. Той обаче беше нетърпелив, освен това ботушите му не се хлъзгаха по леда като нейните обувки с тънки подметки. Тя го ругаеше тихичко, ругаеше и себе си, че бе пропуснала да се прибере с една от лодките на принцесата, затоплени от мангали с жарава и защитени от вятъра с платна. Ала възбудата, остатъците от предишната й смелост и бързо засилващото се предчувствие я тласкаха напред.

В този миг зад нея прозвуча изненадващ вик „Ха!“ и я стресна. Обърна се рязко и се озова срещу група дрипави мъже и жени, дори няколко деца. Уплашена, Пен повика факлоносеца, но той моментално хукна да бяга, размахвайки факлата като оръжие.

— Страхливец! — извика гневно Пен. Бягството му я вбеси и тя забрави страха. За съжаление гневът й трая само миг, заменен от отчаяното прозрение, че щеше да направи по-добре, ако беше чакала сред навалицата на водната стълба пред палата. Вместо това бе последвала един глупав импулс, който можеше да има смъртоносни последствия.

Тя се опита да си пробие път през заобиколилите я хора, но те се стълпиха около нея и я зяпнаха с гладни очи. Сбръчкани лица, беззъби уста… Доста време никой не се помръдна. Накрая един мъж протегна ръка и докосна рамото й. Това беше знак за другите. Жените се сбутаха и се вкопчиха в нея. Задърпаха я от всички страни. Ужасена, Пен се опита да говори с тях, но никой не я чуваше. Мръсни пръсти отвориха наметката й и разкриха скъпоценния накит на гърдите й, който блесна като звезда в мрака. Тогава всички се нахвърлиха върху нея, съскайки като зли духове.

Пен чу собствения си вик и започна да се отбранява с неочаквана упоритост. Досега не знаеше, че притежава такава сила. А после, съвсем неочаквано, бедняците я пуснаха и хукнаха да бягат. Чуха се викове и писъци, които изведнъж зазвучаха съвсем човешки.

От нищото изникна мъж, целият в черно, и размаха рапирата си с увереност, издаваща дългогодишен опит. Сребърното острие разсичаше въздуха почти безшумно. Мъжът не беше сам. Редом с него се биеше по-дребна фигура, отличаваща се със същата сръчност.

Появата на двамата мъже беше спасение за Пен. Тъй като нямаше оръжие, за да се сражава редом със спасителите си, тя се отдръпна настрана и направи бегъл оглед на облеклото си. Наметката й беше изпокъсана, от дясната й ръкавица липсваше един пръст, но стоеше твърдо на краката си и не беше ранена.

Уличката се опразни толкова бързо, колкото се бе напълнила. Оуен Д’Арси посегна към нея и я привлече към себе си — инстинктивно, реши Пен. Тя се облегна на гърдите му и усети ударите на сърцето му под наметката, спокойни и равномерни, сякаш не беше водил битка. Отпусна се с доволна въздишка и когато възстанови силите си и се овладя, осъзна, че е изпитала най-големия страх в живота си.

— Много ви благодаря, сър — пошепна тя и се изтръгна от прегръдката му, защото имаше чувството, че волята й отслабва с всяка секунда, в която остава до него. — Пред мен вървеше факлоносец, но когато ни атакуваха, негодникът побягна.

— Не е препоръчително да се движите в тази част на града, придружена само от факлоносец — отговори Оуен и прибра оръжието си. — Забелязах, че ви няма на водната стълба, но изобщо не помислих, че ще си тръгнете сама. Запали факла, Седрик!

Пажът му извади от кожената торбичка на кръста си прахан и кремък. Пръснаха искри, пламна светлинка, която образува малък златен кръг. Оуен Д’Арси протегна ръка и улови Пен под брадичката, както бе направил и при първата им среща. Обхвана я здраво и я огледа внимателно под сиянието на факлата.

Внезапно Пен се разтрепери. Коленете й омекнаха и тя се облегна на стената. Това нямаше нищо общо със своеобразната сила в черните очи, устремени към нея, нито с властното спокойствие, което излъчваше цялото му същество, а беше последствие от нощния епизод. Сега, когато вече не беше нужно да се напряга, тя изпита въздействието на шока.

— Ранена сте — проговори Оуен с мелодичния си глас. — Един от онези мръсни скитници ви е одраскал. — Той опипа тила й, свали яката на наметката и плъзна пръсти от ухото към рамото й. По пръстите му полепна кръв. Едва сега Пен усети болката, не само на това, но и на други места. В малкото минути, изпълнени със смъртен страх, тя се бе отбранявала отчаяно и усещаше нараняванията едва сега.

— Ръбовете на раната изглеждат доста зле. Вероятно е причинена от остър камък или нещо подобно. Във всеки случай трябва веднага да се погрижим — реши Оуен. — Да побързаме, защото „оръжието“ може да е било замърсено. — Той я загърна отново в наметката. — Да вървим. Тук наблизо има едно заведение…

— Какво заведение? — Пен не му позволи да хване ръката й и да я поведе по уличката. Седрик вече вървеше напред с факлата. В сърцето и отново пламна страх. Тя не познаваше този мъж. Вярно, беше му задължена, защото я бе спасил, но присъствието му предизвикваше тревога. Инстинктът й подсказваше, че не бива да го следва на чуждо място. Откъде можеше да знае къде я води? Защо я бе проследил? Защо я бе целунал? Какво означаваха думите му, че се интересува от нея? И с какво будеше нейния интерес?

В момента не беше в състояние да потърси отговор на последния въпрос.

— Смятам да взема лодка от следващата водна стълба — отговори хладно тя. — След около час ще съм си вкъщи. Там ще се погрижат за мен.

Оуен не искаше да я уплаши, но и не можеше да пропусне този изпратен му от небето случай да се сближи с нея. Затова настоя меко:

— Нямате причини за тревога, лейди Пен. Не и в моята компания. Колкото по-дълго оставете раната непочистена, толкова по-голяма е опасността да се възпали. В непосредствена близост до стълбата Хорзфери има таверна, в която ме познават. Там ще ни дадат гореща вода, превръзки и прилично греяно вино. После лично ще ви съпроводя до резиденцията на принцесата.

Пен изпитваше все по-силна болка в тила и когато се пипна предпазливо, кожата беше гореща, а пръстите й кървави. Вероятно нападателят беше взел мръсен камък от улицата или остро парче желязо от купчина боклук. Придружителят й беше прав. Раната трябваше незабавно да бъде почистена. Таверната сигурно беше пълна с гости, там бяха кръчмарят, жена му и прислугата. Нормална, безопасна обстановка.

— Е, добре, щом казвате… — кимна колебливо тя.

Двамата се запътиха бързо към водната стълба и Пен скоро усети колко е зависима от силната му ръка под лакътя си. Собственото й тяло заплашваше да се предаде. Тя си заповяда да се стегне, да изпъне рамене и да стъпва твърдо на земята. Стори й се извънредно важно да не показва слабост. Нямаше представа защо толкова държи да се покаже силна, но беше убедена, че този мъж иска нещо от нея и тя трябва да е нащрек и да показва сила.

Нищо от онова, което се бе случило от първата й среща с Оуен Д’Арси, не беше в състояние да я разубеди, че си има работа с крайно опасен човек.

3

— Значи е била там горе? — Лейди Брайънстън вдигна глава към голямата галерия, която опасваше половината зала.

— Да, видях я там малко след като принцесата и свитата й се сбогуваха. — Майлс Брайънстън говореше леко завалено, погледът му беше устремен към чашата, която стискаше в ръка.

— Какво ли е търсила там? — попита пискливо лейди Джоан, проследи погледа на свекърва си и лицето й пламна още по-силно.

— Душила е, както винаги. Ровила се е в нещата ни — отговори старата дама и устните й образуваха тънка линия над масивната брадичка. — Не се предава. Упорита е като вол.

— Даже собственото й семейство не й вярва — отбеляза Майлс и се оригна доволно. Изпразни чашата си и се прозя широко.

Голямата зала беше пълна със слуги, които се трудеха усърдно, за да разчистят и подредят след празненството. Повечето свещи бяха догорели, цепениците в камината тлееха, студът гонеше и последните остатъци от топлина, оставени от отишлите си гости.

— Разбира се, ние се надяваме, че никой не й вярва — промърмори като на себе си майката. Семейство Кендъл беше могъщо и имаше влиятелни приятели. Ако някой от тях повярваше в безумната идея на момичето, последствията щяха да бъдат необозрими.

— Защо да й вярват? — попита Джоан и едва потисна прозявката си. — Оттогава са минали две години. Какво могат да намерят. От мъртвото дете вече не е останало нищо.

— Така е, но не искам да си имам неприятности със семейството й — отговори студено свекървата.

„Ако Майлс се е справил добре, наистина не е останала никаква следа.“

Лейди Брайънстън хвърли бърз поглед към сина си и в очите й светна съмнение. Много го обичаше, но нямаше как да не признае, че му липсва интелигентност. Големят му брат беше съвсем друг: с буден, светъл ум. Схващаше бързо и действаше бързо. Но докато Филип не позволяваше на майка си да го води, Майлс се подчиняваше на диктата й като кученце. Докато Филип отказваше дори да се докосне до нещо нередно и несправедливо, Майлс следваше указанията й с неотслабващо усърдие и ги изпълняваше съвсем точно. Да, Майлс със сигурност беше свършил добре работата си и не бе оставил следи.

След като се увери, че вниманието на лейди Джоан е привлечено от други неща, лейди Брайънстън каза тихо на сина си:

— Време е да направим проверка на споразумението. В случай, че е останало нещо, трябва да се намесим, и то скоро. Разбра ли ме?

Майлс реагира с тихо изръмжаване и посегна към гарафата с вино.

— Няма да пиеш повече — отсече нетърпеливо майката. — Искам да ми кажеш какво говорихте с дук Нортъмбърленд. Остана почти двайсет минути в неговата компания.

— За лов — отговори кратко Майлс и подаде чашата си на слугата, който мина покрай тях с полупразна бутилка. — Говорихме за лов.

— Това ли е всичко? Нали ти наредих да се осведомиш за състоянието на краля?

Майлс се оригна шумно. За съжаление бе забравил нарежданията на майка си, но не искаше да си признае.

— Не намерих сгоден случай да заговоря за това. — Той кимна мъдро. — Не би било редно да попитам направо, нали?

Лейди Брайънстън въздъхна.

— О, Майлс, разбира се, че е редно. Цял свят се интересува от здравето на краля, затова щеше да прозвучи съвсем непринудено. Ако не говориш с дука, ако не се опиташ да спечелиш доверието му, как би могъл да му предложиш ново лечение? Понякога си мисля… — тя млъкна рязко. Синът й или не слушаше, или не беше в състояние да възприеме нещо от чутото.

— Добре, ще поговорим пак, когато си с ясна глава — заяви остро тя. — Отивам да си легна. Желая ви лека нощ. — Кимна кратко и се запъти към стълбата.

— Олеле, май я ядосах — промърмори Майлс в чашата си. Вдигна зачервените си очи и погледна въпросително жена си, която отново бе насочила вниманието си към него. — Какво ще кажеш, Джоан?

— Възможно е — въздъхна угрижено тя. — Ама че глупаво… О, Майлс, как не се сети да заговориш за здравето на краля!

— Вярно, постъпих глупаво, но през цялото време си мислех за картите и не бях в състояние да мисля за нищо друго. — Майлс изпи на един дъх поднесената от лакея чаша. — Хайде да си лягаме, скъпа!

Той я удостои с усмивка, по-точно с похотливо хилене, но Джоан знаеше от опит, че това не означаваше нищо. Духът му искаше да се люби с нея, но плътта му беше твърде слаба, за да я ощастливи. Тя често си мислеше, че безплодието й се дължи на немощта на съпруга й да се прояви като мъж в леглото, но не смееше да каже никому. Всички твърдяха, че това е невъзможно. Когато едно семейство оставаше без деца, причината беше у жената. Нейната утроба отхвърляше семето на съпруга и не даваше плод. Естествено, тя знаеше, че свекърва й търси вината у нея. Вдовстващата контеса беше вманиачена на тема продължаване на рода, както Пен беше вманиачена на тема мъртвото си дете.

Стенейки вътрешно, лейди Джоан последва пияния си съпруг в спалнята.

Таверната, прясно боядисана постройка с нисък сламен покрив, от който се издигаше дим, се намираше отстрани на стълбата Хорзфери и беше заобиколена от градина. Прозорците й бяха тъмни.

— Всички са си легнали — установи Пен, когато Оуен отвори портичката на градината. Ръката му все още стискаше лакътя й. — По-добре да взема лодка от водната стълба.

— Глупости — възрази спокойно мъжът. — Мистрес Райдър ще се радва да ни обслужи.

— Не вярвам, че ще се зарадва да я събудим — отговори сърдито Пен и отказа да върви напред.

— Аз пък ви уверявам, че ще се зарадва — отвърна все така спокойно Оуен. — Седрик, мини отзад и провери дали има някой в кухнята!

Седрик хукна да изпълни нареждането, а Оуен нагласи качулката на главата на Пен и я загърна грижливо. Облаците се бяха разпръснали, студената нощ беше ясна и светла. Луната осветяваше лабиринта от улички зад тях с мътната си светлина.

Вратата на кръчмата се отвори и на прага застана жена с вдигнат фенер.

— Заповядайте, сър. Седрик каза, че водите ранена дама, за която трябва да се погрижим.

— Да, мистрес Райдър. — Оуен бутна Пен пред себе си. — За съжаление имахме среща с банда просяци. Лейди Брайънстън бе порязана от остър предмет и трябва веднага да почистим раната.

Пен влезе в тесния коридор и отговори на любопитния поглед на закръглената жена, увита в дебел шал.

— Много съжалявам, че ви измъкнахме от леглото, мистрес — извини се бързо тя.

— О, няма нищо, мадам. Свикнала съм кавалер Д’Арси да влиза и излиза по всяко време на деня и нощта. Минете оттук, моля! — Тя тръгна бързо напред, вдигнала високо фенера, за да осветява коридора.

Влязоха в голяма квадратна кухня. В огнището гореше буен огън, над който вреше котел с вода. Три жълти ловни кучета, налягали до вратата, вдигнаха глави, изправиха се и поздравиха Оуен като стар познат. Той ги погали и им позволи да оближат ръцете му, след което кучетата отново налягаха по местата си и отпуснаха глави върху лапите.

Седрик се въртеше бавно пред огъня, за да се стопли от всички страни, и изглеждаше много доволен. В нощ като тази топлата кухня беше за предпочитане пред дългото чакане на водната стълба.

— Докато се стоплите, аз ще подредя набързо спалнята на кавалера — каза мистрес Райдър. — Всичко е готово, трябва само да запаля огъня. Днес не ви очаквахме, сър.

— Недейте! — Пен спря с движение на ръката кръчмарката, която се бе запътила към стълбата. — Не ни трябва отделна стая. Ще свършим работата тук, колкото е възможно по-бързо.

— Според мен ще трае доста дълго — възрази с усмивка Оуен. — Ще се почувствате по-добре горе пред камината. Аз ще почистя раната, а мистрес Райдър ще приготви греяно вино.

— Точно така — кимна засмяно кръчмарката. — А ти, млади Седрик, ще ми донесеш кофичка с горещи въглени от печката. Така стаята на кавалера ще се затопли по-бързо.

Седрик послушно нахвърля горещи въглени в приготвената кофичка и ги понесе след мистрес Райдър по стълбата.

— Елате до огъня — каза Оуен, когато останаха сами. — Няма от какво да се страхувате.

— Няма ли? — отвърна Пен сухо. Въпреки това го последва и се наведе да стопли ръцете си. Скъсаната ръкавица не я пазеше от студа и връхчетата на пръстите и бяха зачервени и безчувствени.

— Аз пък си мислех, че човек, който има смелостта да върви съвсем сам по мрачните улички на Лондон, не знае що е страх — отбеляза Оуен с лека подигравка. — Ако се страхувате от мен, можете да бъдете сигурна, че аз съм много по-малко опасен от онази банда просяци.

„Съмнявам се.“ Пен предпочете да запази тази мисъл за себе си. Не се страхуваше от него, но присъствието му я вълнуваше и тревожеше. А може би се безпокоеше от простия факт, че той я интересуваше? Тя раздвижи пръсти, за да ги съживи.

— Не ме е страх. Ако проклетият факлоносец не бе избягал, раната щеше да ми бъде спестена — отговори сърдито тя. — Знам, че ми спасихте живота, и съм ви безкрайно благодарна…

— Както вече ви казах, вие събудихте интереса ми, лейди Пен — с такава сила, че щом ви видя, трябва да ви последвам — той каза тези думи без усмивка, като през цялото време я гледаше хладно и неотстъпно.

Пен също не намери нищо развеселяващо в казаното. За момента не й хрумна и подходящ отговор.

Оуен очевидно се зарадва на мълчанието й и Пен изпита чувството, че овладяното спокойствие, което се излъчва от него, бавно обгръща и нея. Тишината в кухнята се нарушаваше само от тежкото дишане на кучетата до вратата и пращенето на огъня в камината. Изнуреното й тяло отново се обади с многобройните си болки: резката на тила й туптеше, ръбовете на раната бяха опънати и пареха и тя изпита нещо като страх. Ако раната беше замърсена, тя бе заплашена от нещо по-страшно от спокойното и решително приближаване на Оуен Д’Арси — колкото и непонятно да беше то.

Седрик се върна много бързо.

— Мистрес Райдър каза да занеса горе и топла вода, сър. През това време тя ще извади от килера превръзки и мехлеми.

Кавалерът само кимна и се обърна към Пен:

— Да се качим в спалнята.

Явно нямам друг изход, каза си тя и скритом попипа чантичката, която носеше на верижка на колана си. Под избродираната коприна беше скрит сгънатият пергамент. Тази странна среща в крайбрежната таверна беше естествена част от силата, която я бе тласкала напред през цялата вечер. Може би Оуен Д’Арси й бе изпратен от съдбата.

Сигурно имам треска, каза си тя. Как иначе да обясни тази безумна мисъл? Съдбата… смешно! Животът й принадлежеше. Сама вземаше решенията. Беше силна като майка си и знаеше как да направлява живота си. Нейно бе решението да дойде тук с Оуен Д’Арси и да му позволи да почисти раната й. Нямаше какво повече да му мисли!

Вирнала брадичка, тя закрачи пред него. Двамата излязоха от кухнята и изкачиха тясната стълба до втория етаж.

Оуен вървеше след нея и се питаше какво я бе накарало така внезапно да изпъне рамене и да вирне брадичка. Заради него ли го правеше? Вероятно да. Толкова по-добре. Всичко, което будеше интереса й, все едно благоприятно или не, беше от полза за намеренията му.

Мистрес Райдър ги очакваше на горната площадка. Отведе ги в малка стая под покрива, където в огнището гореше буен огън, а няколкото запалени лоени свещи по стените очертаваха златни кръгове по излъскания до блясък под.

— Донесла съм хамамелис за кървенето и балсам от невен за бързо заздравяване — каза кръчмарката и посочи кошничката на масата. — Искате ли аз да се погрижа за раната, кавалере?

— Не, не, аз ще го направя! Моля ви, донесете ми чаша „аква мирабилис“, а дамата със сигурност ще оцени високо чаша греяно вино. Погрижете се за тези наши потребности, мистрес, и ще бъда напълно доволен.

— Както желаете, сър! — Жената кимна кратко и излезе забързано.

В стаята беше топло, уютно и приятно. Пен се отпусна на столчето пред огъня, развърза връзките на наметката си, свали дебелата качулка и пусна тежката, подплатена с кожи дреха на пода. Сложи ръка върху резката на тила си и се наведе към огъня.

Застанал зад нея, Оуен се наслаждаваше на грациозната извивка на гърба й. В съответствие с модата дългият воал на бонето й беше увит около главата и подчертаваше красотата на тила. Тя е всичко друго, само не и безлична, каза си той. За втори път тази вечер си помисли, че прелъстяването на Пен Брайънстън ще му достави повече удоволствие, отколкото предвиждаше.

Пен усети погледа му и се обърна. Вдигна глава да го погледне, без да свали ръка от тила си. Погледът й срещна неговия и го задържа. В продължение на няколко дълги мига двамата останаха неподвижни, странно свързани от огледалните си образи в зениците на другия.

Пен усети как пулсът й се ускори и забуча в ушите й. Стомахът й се сви на топка. Когато откри блясъка на неприкритото желание в черните мъжки очи, устата й пресъхна. Оуен не се помръдваше. Само очите му говореха. Филип често я беше гледал с желание и страст, но погледът му никога не бе събуждал подобни чувства в сърцето й. Желанието на Оуен Д’Арси пареше и поглъщаше. Изведнъж изпита безумното усещане, че ако се поддаде на това тъмно желание, вече няма да е същата. И дълбоко в себе си проумя, че Оуен Д’Арси беше много опасен — тъкмо по тази причина.

Седрик влезе в стаята с кана гореща вода и разпръсна магията на мига. Връзката между двамата се скъса, но въпреки това в помещението остана да виси нещо като намек за случилото се. Когато пажът огледа любопитно двойката пред огъня, Оуен бавно направи няколко крачки назад.

— Сложи водата на масата, Седрик, и да те няма! Върви в кухнята да помогнеш на мистрес Райдър да приготви греяното вино. — Тонът на господаря му беше спокоен и неутрален.

Пен отвори уста да помоли Седрик да остане. Не искаше да остава сама с Оуен, докато той почиства раната й и я докосва, което беше неизбежно. Ала не знаеше как да го каже, без думите й да прозвучат детински или обидно. Съсредоточи поглед в ръцете му, докато той свали от колана си рапирата и камата и сложи оръжията на масата до горещата вода.

Пръстите му бяха дълги и стройни, с фини кости като на музикант. Като ръцете на Филип. Само че движенията на Филип бяха колебливи, не така решителни. Филип не умееше да си служи с оръжието като Оуен Д’Арси — сякаш рапирата и камата бяха продължение на крайниците му.

— Тук ли живеете? — попита тя в опит да поведе нормален разговор.

— Да, когато съм в Лондон… Но днес имах нещо друго предвид.

— Значи съм объркала плановете ви?

— Толкова по-добре за мен — отговори галантно той. — Бихте ли свалили накита от главата си, за да работя по-спокойно? — След тези небрежно изречени думи той свали кадифената си наметка и червената й подплата блесна в сиянието на огъня, когато я хвърли небрежно на леглото. Обърна се към масата, за да налее гореща вода в едно легенче, и златните нишки в черния му жакет сякаш разпръснаха искри. Черната копринена риза под жакета също заблестя.

Какъв представителен мъж, каза си неволно Пен. Спокоен, сдържан и в същото време пращящ от жизненост и енергия. И целенасочен. Такъв мъж със сигурност е неустоим, когато си е наумил да постигне нещо.

Замаяна, тя се надигна и свали обсипаната с бисери диадема, която увенчаваше главата й. Сложи я на перваза на камината и започна да изважда фуркетите, които поддържаха колосаното бяло боне под воала. Нареди дългите златни фуркети до диадемата, воалът и бонето намериха място върху раклата до леглото. Изведнъж се почувства гола — разделената на път коса беше сплетена на две плитки, навити над ушите, и шията й беше абсолютно гола. Веднага усети лекото течение от прозореца и потръпна.

В стаята цареше тишина. Без да смее да я наруши, Пен седна отново на столчето пред огъня и скръсти ръце в скута на официалната рокля от сива дамаска.

Оуен застана зад нея с кърпа в ръка, натопена в горещата вода.

— Бихте ли наклонили главата си?

Пен се подчини и затвори очи. По-добре да не гледа, докато той се навеждаше над нея… Вече беше толкова близо, че тя усещаше топлината на дъха му върху бузата си.

Той избърса раната бързо и сръчно. Когато отстрани засъхналата кръв от ръбовете и Пен се сгърчи от болка, дори не се опита да се извини. Това не я обиди, даже напротив: знаеше, че болката е неизбежна и че той трябва да продължи.

— На какъв инструмент свирите? — попита тя, когато мълчанието започна да я притеснява. За разлика от нея той очевидно се чувстваше съвсем нормално.

Оуен спря за миг, вдигна кърпата от раната и попита с леко учудване:

— Как ви хрумна, че свиря на нещо?

— Не е ли вярно? — отвърна тя предизвикателно. Отвори очи и извъртя глава да го погледне. Ръката му се плъзна по тила й.

— Да, вярно е — кимна сериозно той. — Свиря на арфа. Моля ви, наведете главата си. Ей сега ще свърша.

Пен се подчини.

— Арфа значи… необикновен инструмент. А аз си мислех по-скоро за лютня или за лира.

— Защото част от мен е от Уелс — обясни той с леко пеещ тон и Пен най-сетне разбра на какво се дължеше акцентът му. Благозвучният глас беше наследство от уелските му роднини. — Освен това имам много приятен тенор — допълни той и Пен разбра, че нарочно я дразнеше.

— Обаче името ви е френско и мистрес Райдър ви нарича „кавалере“. Значи сте френски благородник.

Оуен сложи ръка върху главата й и я задържа да не мърда. Неочакваната интимност на докосването я улучи като светкавица и фините косъмчета на тила й настръхнаха.

— Моля ви, не мърдайте! — Оуен се наведе съвсем близо до нея и притисна горещата кърпа върху раната като компрес.

— Толкова ли е лошо? — попита шепнешком Пен, когато си възвърна дар слово.

— Не толкова, колкото си мислех. Обаче ръбовете са грапави и може да остане белег. — Той се изправи и потопи кърпата в легенчето. Водата почервеня.

Когато отново посвети вниманието си на раната, Д’Арси продължи спокойно:

— Да не забравя да отговоря на въпроса ви. Баща ми беше французин, майка ми е от Уелс. Израснах във френския двор, но когато говоря английски, се проявява акцентът на мама.

— Харесва ми — отговори Пен, мъчейки се да не трепери, докато той почистваше раната с хамамелис.

— Благодаря ви, мадам! — Оуен се изсмя кратко и тя установи, че и смехът му й харесва. Лек и тих, той намекваше, че темата го забавлява. И не само тя. Убеждението й, че е срещнала най-непринудения човек в живота си, се засилваше с всяка секунда. Странно и парадоксално, тъй като едновременно с това беше убедена, че той е опасен.

Оуен намаза почистената рана с охлаждащ мехлем и паренето, предизвикано от горещата кърпа, отслабна.

— Какво търсехте в библиотеката на Брайънстънови? — попита спокойно той.

Пен се обърна рязко.

— Откъде ви хрумна, че съм търсила нещо?

— Имам очи и мога да облека в думи онова, което те виждат… Готово. Сега ще направим превръзка. Лекарят ви ще реши дали раната трябва да се зашие. — Той сложи върху раната парче чист плат и го уви с дебела превръзка.

— Доколкото знам, сте била съпруга на граф Брайънстън — тонът му беше все така делови.

Естествено е да знае, размишляваше Пен. Това беше известно в цяла Европа. Но откъде този специален интерес към нея?

— Точно така.

— Може би сте търсили нещо, което е принадлежало на съпруга ви — отбеляза той и се обърна, когато Седрик влезе в стаята с табла в ръце. — Браво, момчето ми… остави я там и иди да спиш в кухнята. Ще тръгнем на разсъмване.

— Но аз трябва да се прибера вкъщи! — възрази Пен.

— Щом настъпи утрото, ще ви отведа у вас, обещавам. — Оуен й поднесе калаено канче. — Това ще намали болките.

— Благодаря — отговори изтощено Пен и пое канчето, от което се издигаше ароматна пара.

— Не виждам защо трябва отново да излезем навън в мразовитата нощ, когато си имаме буен огън и топло питие — подчерта Оуен и бутна с крак още едно столче пред камината. Настани се удобно, взе своето канче и отпи голяма глътка. — Доколкото знам, съпругът ви е починал преди почти три години. Вероятно от болест? — Мелодичният му глас изразяваше толкова кротък, толкова… интимен интерес, че Пен отговори без колебание.

— Да, разболя се съвсем внезапно… Уж беше съвсем здрав, а изведнъж… За съжаление не беше особено силен, за разлика от брат си. — Тонът й стана режещ. — Майлс има слаб ум и силно тяло. При Филип беше обратното.

Тя спря за малко, погледна го и като видя подканата в очите му, продължи:

— През онази есен съпругът ми беше съвсем здрав. По-силен отпреди, изпълнен с радостно очакване да види малкото…

— Гласът й пресекна и тя отпи голяма глътка вино.

Оуен чакаше съвсем спокойно. Тъмният поглед не издаваше нищо от мислите, които го вълнуваха. Смяташе, че е намерил ключа към сърцето на дамата. Пен не беше от жените, които се поддаваха на ласкателства и демонстрация на страст. За да я прелъсти, трябваше първо да спечели доверието й, приятелството й. Лейди Пен имаше дълбоки чувства и пазеше дълбоко в себе си нещо… някаква тъга и омраза. Трябваше да разбере на какво се дължи това, преди да се приближи до нея.

— Родихте ли детето? — попита тихо той, когато мълчанието се проточи.

Пен вдигна глава и Оуен неволно потръпна, като видя пламтящия в очите й гняв, граничещ с безумие.

— Да, родих син — отговори тя и отново втренчи поглед в огъня. — Няколко месеца след смъртта на Филип. Съпругът ми беше здрав и бодър, но внезапно се разболя и само след три дни почина. Никой не можа да му помогне. — Гласът й беше студен, омразата ясно се усещаше. Бялата превръзка на шията подчертаваше бледия тен на лицето и пламтящия гняв в очите.

Тя се обърна отново към него и произнесе високо и ясно:

— Казаха ми, че синът ми се е родил мъртъв. Но аз го чух да плаче! — Втренченият й поглед го предизвикваше. — Никой не ми вярва, но аз знам, че синът ми се е родил жив. Отказаха да ми покажат мъртвото бебе. Заповядаха ми да се държа така, сякаш никога не го е имало. Сякаш не съм го носила осем месеца под сърцето си.

Тази жена не беше безлична, в никакъв случай! Оуен се наведе към нея, опря лакти на коленете си и я погледна дълбоко в очите. Лейди Пен беше истинска жена, способна на дълбоки и страстни чувства.

— В такъв случай какво търсехте в библиотеката на Брайънстънови? — попита настойчиво той.

— Не знам точно. Нещо… нещо, което да ми помогне да разбера какво се е случило в нощта, когато родих детето си. — Тя повдигна чантичката на колана си и отвори златната ключалка. — Откъснах тази страница от сметководната книга. Тук е написано всичко за деня, когато се роди синът ми. Имена, суми… Помислих, че мога да потърся някое от лицата, присъствало на раждането. Някоя от акушерките например…

Тя погледна с надежда хартията в ръцете си. Веднъж започнала, вече не можеше да спре. Макар че спокойният, внимателен мъж насреща й вероятно не се интересуваше от нейната болка.

— Към края често губех съзнание… Раждането беше продължително и трудно… Болките започнаха твърде рано… не знам по каква причина… не знам. Подобни неща се случват…

Тя вдигна рамене и тръсна глава, за да намали малко напрежението си.

— Синът ми се роди, преди мама да пристигне от Дербишайър. Присъстваха само свекърва ми и няколко наети от нея жени. — Погледна го обвинително и заключи: — Естествено, всички твърдят, че мъката и изтощението са помътили ума ми. Че не съм чула плача на детето. Но аз го чух, уверявам ви, чух го!

Оуен кимна и отговори с искрено съчувствие:

— Разбирам, фактът, че никой не ви е повярвал, е направил загубата непоносима.

— Да — кимна тя, приглади хартията в ръката си и продължи:

— Даже майка ми… сестра ми… и Робин вярват, че мъката ми е причинила кошмар. Но това не е вярно.

— Робин ли? — попита с добре изиграна изненада Д’Арси, макар да беше много добре осведомен за семейството й.

— Несъщият ми брат. Робин Дьо Босер. Когато баща му бе обявен за граф на Кендъл, Робин взе предишната титла на лорд Хю. Баща му и майка ми са женени от петнадесет години. Или вече станаха шестнадесет? Не си спомням точно.

Оуен кимна отново.

— Разбирам. — Смръщи чело и попита тихо: — Значи сте убедена, че детето ви е още живо?

— Не знам — призна тя и поклати глава. — В момента не искам нищо друго, освен да поговоря с човек, който знае какво е станало в онзи ден.

— Свекърва ви не желае да ви помогне, така ли?

Пен се изсмя горчиво.

— Трагедията се превърна в изпълнение на най-голямото й желание — титлата премина у Майлс, който танцува по свирката й. Филип не й позволяваше да го командва, а към мен храни само презрение.

— Неприятна личност… — След кратко мълчание Оуен протегна ръка към хартията в скута на Пен. — Ще позволите ли да погледна? — Тя го погледна учудено, но не възрази. Кавалер Д’Арси очевидно й вярваше. Това създаваше напълно нова ситуация, която я обърка и изпълни сърцето й с плахо очакване. Проследи със затаен дъх как той прочете списъка с имена и го погледна с надежда.

— Кое от тези имена ви е познато? — попита спокойно той.

— Един от двамата мъже. Търговци, които доставяха продукти за домакинството. — Имената на жените не ми говорят нищо. Всички акушерки, които помагаха при раждането, бяха непознати. Исках майка ми да присъства, но болките започнаха преди пристигането й.

— Разбирам — повтори той и отново прочете списъка. — Тук виждам три женски имена. Не би било зле да проверим дали се срещат и на други страници в сметководната книга. Ако често са вършили някаква работа за лейди Брайънстън, би трябвало да се очакват редовни плащания.

Невероятно. Той не проявяваше недоверие. Учудване, възбуда, благодарност образуваха вихрушка в главата й. Да, той не проявяваше недоверие, но това още не означаваше, че й вярва; но все пак това беше повече от всичко друго, с което се беше сблъскала след раждането. Дори при най-близките си.

— Вероятно ще се наложи отново да претърся библиотеката — промълви тя. Очите пламтяха върху бледото лице. — Трябва да има начин да разбера.

— Не е зле да потърсим жените в Хай Уайкомб — проговори замислено Оуен. — Сигурно са от местните хора. Моят опит показва, че в едно село всички клюки се знаят.

— Какъв опит? — Пен го погледна пронизващо.

— Убеден съм, че уелсците не могат да пазят тайна — засмя се той. — Селото, където прекарвах летата в детството си, беше истинска борса за новини и клюки. За всекиго се знаеше по нещо.

— Разбирам какво имате предвид — кимна замислено Пен. — Но не виждам как бих могла да отида в Хай Уайкомб, без Брайънстънови да разберат. А ако започна да задавам въпроси, ще направят всичко, за да ме спрат. — Изведнъж умората я надви, раменете й увиснаха и тя започна да търка очи.

Оуен стана и отиде до прозореца.

— Има още час до зазоряване. Защо не си полегнете?

Пен хвърли измъчен поглед към огромното легло със завеси от коприна. Изглеждаше толкова примамливо. Обърна се към Оуен и го погледна колебливо.

— Не се стеснявайте — окуражи я той. — Бъдете уверена, че няма да ви досаждам.

— Но това е вашето легло! Къде ще отидете вие?

— Ще седя до огъня и ще пийна още една чашка — отговори той и сгъна хартията. Подаде й я и посочи с глава леглото.

— Трябва да си починете. Аз не се нуждая от сън. Освен това мистрес Райдър може да ми сложи кушетка. За вас нощта беше дълга, преуморена сте.

Все още подозрителна, тя попита:

— И вие ли смятате, че съм си измислила някаква безумна история?

Той поклати глава.

— Защо да си измисляте?

— От болка и от мъка, казват другите.

— Пен Брайънстън, аз ви смятам за силна и разумна жена, която не губи разсъдъка си от мъка — отговори твърдо той. — Вярвам, че притежавате достатъчно здрав човешки разум, за да приемете предложената ви постеля, без да се притеснявате, че ще ви изнасилят или убият, докато спите. — Той се усмихна завладяващо и помилва съвсем леко бузата й. — Повярвайте, аз предпочитам будни и готови партньорки.

Пен усети как бузите й пламнаха и се ядоса.

— Не се притеснявам от вас — увери го твърдо.

— Много добре. Тогава си легнете. — Той и обърна гръб и добави още дърва в огъня.

Пен седна на леглото и втренчи поглед във върховете на обувките си. Изглеждаха ужасно далеч. При мисълта да се наведе и да ги събуе й се зави свят. Въздъхна и се отпусна на възглавниците.

Оуен се изправи, приближи се до леглото, наведе се отново и изу обувките от краката й. Тя пошепна нещо неразбрано, но не се помръдна. Той я зави грижливо с кожата, която беше метната на таблата на леглото, и се върна на мястото си пред огъня.

Каква необикновена история му бе разказала… Дали в нея имаше нещо вярно? Той вдигна крака върху цокъла на камината и скръсти ръце зад главата. Знаеше докъде могат да стигнат хората в коварството и подлостта си и не смееше просто да отхвърли историята на Пен. Постепенно в главата му се оформи план как да я използва в своя изгода.

4

Пен се събуди изведнъж и погледна изумено непознатата шарка на балдахина. В първия момент не можа да разбере къде се намира. Завъртя глава и се запита откъде идваше болката в тила й. Едва когато вдигна ръка и напипа превръзката, си спомни всичко случило се предишната вечер.

Надигна се и изохка тихо. Чувстваше се разбита. Отчаяната й борба с просяците в тъмната уличка бе оставила своите следи навсякъде по тялото й.

Стаята беше празна, но огънят гореше буйно с нови дърва. Капаците на прозорците бяха затворени заради студа, но през процепите проникваше слънчева светлина. Сигурно отдавна беше ден. Ако не се появеше скоро в Бейнардс Касъл на Таймс Стрийт, където принцеса Мери гостуваше на граф Пемброк, щеше да настане същински ад.

Тя отметна бързо кожената завивка и стана от леглото, като охкаше тихо. Обувките я чакаха в края на леглото. Тя приседна на столчето пред огъня и ги обу. Очите й пареха. Роклята беше безнадеждно измачкана, чорапите изкривени. В стаята нямаше огледало, но тя си представи как изглежда и неволно се засмя.

Погледът й падна върху воала и бонето, които бе свалила снощи. На перваза на камината откри обкованата със скъпоценни камъни диадема и златните игли. Опипа полуразплетените си плитки и се намръщи. Нямаше дори гребен да се среши. Толкова по-добре.

Изпълнена с решителност, Пен разпусна косата си и я разпиля по гърба. Така беше по-добре, отколкото хлабави плитки и висящи кичури. Усмихвайки се на себе си, тя зарови пръсти в гъстите кестеняви къдрици, за да ги подреди поне малко.

Грижите за външния вид не ангажираха вниманието й, защото в главата й царяха хаос и объркване, бореха се възбуда и страх. Оуен Д’Арси й бе повярвал или поне не бе проявил явно недоверие към историята й. Свикнала да отхвърлят фиксидеята й меко, но категорично, тя не знаеше как да реагира на човека, който не я бе нарекъл глупава фантазьорка.

Но не само това беше причина за смущението й. Самият мъж я объркваше. Когато беше с него, се чувстваше приятно и непринудено като с Робин, но имаше мигове, когато присъствието му й причиняваше толкова силно безпокойство, че я обхващаше страх. Той не беше потърсил запознанството им просто така. Сигурно имаше някаква причина, но каква?

Пен не си правеше илюзии относно външността си. Тя не беше като дяволитата, вечно флиртуваща Пипа, на която мъжете налитаха като мухи на мед. Беше красива, но не и вълнуваща. Филип я обичаше и желаеше, но той не беше от мъжете, пред които жените припадаха. Двамата се обичаха и се желаеха един друг. Помежду им имаше страст и приятелство, но никога този хаос от противоречиви чувства.

Защо мъж от формата на Оуен Д’Арси проявяваше интерес към нея? Кавалерът се различаваше от повечето мъже в двора. Дискретно елегантен, той се движеше самоуверено и непринудено в придворните кръгове, говореше като равен с равен на една обикновена кръчмарка и въртеше рапирата със сръчността на професионален убиец. Този мъж беше истинска загадка.

Изпитваше желание да разгадае тайната му, но в същото време трепереше от страх. В този миг вратата се отвори и в стаята влезе Пен с табла в ръце. Пен се обърна рязко и едва не извика.

— Добро утро — поздрави мъжът и остави таблата на масата.

— Добро утро — отвърна Пен с неговия тон. Кавалерът изглеждаше безупречно, сякаш черната копринена риза беше изпрана, а панталонът и жакетът прясно изгладени.

— Донесох ви закуска. Сигурно сте гладна.

Пен го погледна замислено.

— Да… май умирам от глад. Но цялото тяло ме боли, освен това се чувствам мръсна. Сигурно изглеждам ужасно. — Изведнъж се смути и приглади косата си назад. Пред този съвършен джентълмен се чувстваше ужасно занемарена. Колко е нетактичен, да се яви пред мен в този вид, каза си гневно тя.

— Е, бих казал, че сте изглеждали и по-добре — засмя се той, — но това не е чудно. Искате ли да ви нарежа малко шунка?

Да беше проявил поне малко деликатност и да излъже, възмути се мислено Пен.

— Да, моля ви. — Тя застана до масата, напълни канчето с пиво и пи жадно. — Спахте ли изобщо?

— Да, малко. — Той я удостои с бегла усмивка, сякаш искаше да я успокои, че не й завижда за удобното легло, после й подаде парче хляб с дебел резен шунка.

— Имате вид, сякаш цяла нощ сте спали сън на праведник и след ставане от леглото сте намерили чисти и изгладени дрехи — отбеляза Пен, неспособна да прикрие остротата на тона си.

— Понякога външността лъже — отговори дружелюбно той.

— Сигурно мистрес Райдър се грижи усърдно за нещата викнали живеете тук.

— Да, тя е много внимателна хазайка — потвърди спокойно Оуен. — Изпратих Седрик да докара лодка на водната стълба. Близките ви сигурно вече се тревожат за вас.

Пен веднага съжали за лошото си настроение. Осъзна, че се бе държала глупаво и неблагодарно.

— Принцесата ще си помисли, че съм останала в Брайънстън Хаус — обясни помирително тя.

Оуен вдигна вежди.

— Без съмнение това предположение почива на липса на информация.

— Абсолютно сте прав — кимна Пен. Отхапа парченце хляб, отиде до прозореца и блъсна капаците. В стаята нахлу студен въздух и огънят в камината се разгоря по-буйно. Денят беше кристално ясен. Голите клони на дърветата се очертаваха ясно на фона на сребърно синьото небе. От прозореца се виждаше и реката — сребърносива лента, въпреки ранния час пълна с лодки и салове.

Оуен продължи да реже шунка, като я поглеждаше крадешком. Харесваше му начинът, по който беше разпуснала косата си на гърба. Харесваше гъстите кестеняви кичури и немирните къдрички и изведнъж закопня да ги изчетка с четката. На пръв поглед косите й имаха съвсем обикновен кафяв цвят, но съживен от златни тонове, които блестяха под светлината на зимното слънце.

Пен потрепери и затвори прозореца.

— Прекрасен ден. За съжаление е твърде студено, за да оставим прозорците отворени. — Тя отиде до огъня, за да стопли ръцете си.

Оуен видя, че на превръзката бяха избили кървави петна, и се уплаши.

— Може би не е зле да прегледам раната и да сменя превръзката. През нощта е прокървила.

Пен попила превръзката.

— Мястото е изтръпнало и разранено, но вече не пулсира.

Той застана зад нея, вдигна един кичур и го нави на пръстите си, за да се наслади на копринената му мекота.

Пен остана напълно неподвижна. В докосването му имаше нещо много интимно, по-интимно дори от целувката, дори от почистването на раната. Със свободната си ръка той развърза превръзката и оголи раната на тила й.

— Защо се интересувате от мен? — попита изведнъж Пен.

Оуен почти не се замисли. Вече знаеше, че при тази жена няма да постигне нищо с ласкателства и лъжи.

— Не знам — отвърна тихо той и се засмя нервно. — Не искам да ви обидя, но наистина не знам.

Защо отговорът прозвуча толкова успокоително? — запита се Пен. Може би защото беше достоверен.

— Думите ви не ме обиждат.

— Това ме радва — усмихна се той. — Вероятно това е една от причините, поради които ме привличате, милейди. Вие сте различна. Сред този фалшив свят на измама, лъжи и лицемерие вие сте естествена и искрена…

Въпреки натиска на ръката му Пен обърна глава и го погледна в очите.

— Какво говорите? Нали не сте знаели нищо за мен, преди да ме последвате вчера в библиотеката? Или поне нищо важно!

— В такива случаи обикновено се уповавам на инстинкта си — без да пусне косата й, той взе от масата превръзка и мехлем. — Ако вдигнете косата си, ще ми е по-лесно да превържа раната.

Пен посегна към косата си и пръстите им се докоснаха. По гръбнака й пробяга тръпка.

— И накъде води този интерес, кавалере? — Тя наклони глава под мекия натиск на пръстите му и потрепери от болка.

— Това зависи изцяло от вас, мадам — отвърна шеговито той. — Както вече казах, аз предпочитам доброволни партньорки.

— И будни, доколкото си спомням — допълни Пен със същия шеговит тон. Беше безумие да говори така, но й се струваше напълно нормално… благодарение на енергията, която я заливаше.

— Да, преди всичко будни — кимна той и сложи на шията й чиста превръзка. — Готово! Сега няма да се представите пред близките и приятелите си като окървавен ветеран от войната.

Пен отново разпусна косите си и докосна превръзката.

— Зараства ли раната?

— Изглежда много по-добре и е започнала да се затваря. Може би все пак няма да остане белег. Можем да тръгваме. Седрик сигурно вече е намерил лодка. — Той посегна към тежката й, подплатена с кожи наметка и я загърна грижливо.

Пен вдигна качулката и скри разпуснатата си коса. На мястото, където бе получила удар, високата яка беше скъсана. Диадемата със скъпоценни камъни и златните игли за коса все още бяха на перваза на камината. Пен взе една от иглите и се опита да я закрепи на скъсаното място.

— Аз ще го направя. — Оуен взе иглата от ръката й така непринудено, както би го направил Робин.

Пен започваше да свиква с поведението му. Вече й се струваше абсурдно да гледа на него като на чужденец, макар че здравият човешки разум й нашепваше друго. Тя не знаеше почти нищо за него — или поне доста по-малко, отколкото знаеше за повечето си бегли познати в кралския двор. Никога преди това не беше прекарвала толкова интимна нощ със случаен познат — мисъл, която отново предизвика тръпки по гърба и прилив на енергия в тялото й.

През това време Оуен събра останалите игли и й ги подаде. Пен отвори чантичката на колана си и ги пусна вътре. Сгънатата страница от сметководната книга прошумоля между пръстите й.

Дали Оуен Д’Арси ще й помогне? Бе казал, че й вярва. Но дали щеше да направи нещо конкретно?

— Какво има? — попита той, като я видя да стои неподвижна, замислена, с тънка бръчица между веждите, хапейки долната си устна.

— Тъкмо се питах дали ще ми помогнете да открия какво е станало с детето ми — пошепна тя.

— Как бих могъл да ви помогна?

Тя срещна погледа му и го задържа.

— Споменахте, че ще отидете в Хай Уайкомб и ще разпитате местните хора…

— Това е един от начините.

— Готов ли сте да го направите? — попита направо тя.

В тишината, която последва, Пен чу биенето на сърцето си.

— Ще обмисля какво може да се направи — отговори най-сетне той.

Пен очакваше по-категоричен отговор, но бе готова да се задоволи и с този. Усещаше, че този мъж е единствената й надежда. Защо се бе стигнало дотам — това беше и си оставаше загадка. Но проблясъкът на надежда веднага събуди жизнеността й.

— Много ви благодаря, сър!

Пен извади от чантичката си сребърна монета, поколеба се, но накрая все пак я остави на масата. Обстоятелствата бяха доста необичайни и тя не можеше да знае дали пък кръчмарката няма да се обиди от този израз на благодарност за услугите й. Но мистрес Райдър зависеше от клиентите си и Пен се чувстваше длъжна да си плати.

— Искам да оставя на мистрес Райдър този знак на благодарността си.

— Разбира се — кимна спокойно Оуен. — Можете да бъдете сигурна, че тя няма да го отхвърли.

Пен кимна, остави монетата на масата и прибра диадемата в джоба на наметката си. Посегна към скъсаните си ръкавици и ги нахлузи с мъка.

— Няма да има особена полза от тях, но все пак…

— Вземете моите! — Оуен й подаде чифт ръкавици от черна кожа. — Аз не усещам студа.

Пен не се възпротиви. Ръцете и стъпалата й мръзнеха бързо, затова имаше нужда от топли ръкавици. Пръстите му бяха по-дълги от нейните, но много тесни — ръкавиците му й бяха почти по мярка.

Седрик ги очакваше на водната стълба, потрепвайки с крака и духайки в шепите си, докато гребците оправяха ремъците си и лодката се удряше в кея. Беше твърде студено, за да седят неподвижни.

— Накъде, милорд?

— Бейнардс Касъл. — Оуен скочи в лодката и подаде ръка на Пен. Тя го последва гъвкаво. Слънцето, което блестеше във водата, я заслепяваше, а студеният въздух пронизваше дробовете.

Докато малката лодка се плъзгаше по вълните и често завиваше, за да избегне по-големите съдове, Пен осъзна, че щеше да й бъде много трудно да обясни събитията от нощта. Смелото й решение да тръгне сама в мрака нямаше да срещне одобрението на близките й. Нямаше никаква идея как би могла да го обясни убедително. Знаеше само, че не може да им признае истината: открадването на страницата от сметководната книга бе прогонило от съзнанието й всяка мисъл за опасност.

Освен това трябваше да обясни какво беше правила през остатъка от нощта. Истината беше неприятна, но нямаше смисъл да лъже. Раната на шията й щеше да направи всяко безобидно обяснение абсурдно. Освен това тя не умееше да лъже.

Лодката зави по Флийт Ривър и внушителния Бейнардс Касъл — бивш кралски палат, в който сега се помещаваше резиденцията на граф Пемброк. В детството си, когато още беше „малката перла“, както я наричаше крал Хенри, а майка й, Катарина Арагонска, все още беше любимата съпруга на краля, принцеса Мери бе прекарала много щастливи часове в този палат. За спомен от онова време тя бе удостоена от брат си Едуард с милостта да живее там, когато посещава Лондон. Едуард не отхвърли молбата й, а дипломатичният Пемброк се правеше на глух и сляп, когато в покоите на височайшата му гостенка се провеждаха католически меси.

— Не е нужно да ме придружите чак до палата, кавалере — каза Пен и нарочно придаде на тона си официалност. — Бяхте извънредно любезен.

Оуен я погледна развеселено.

— Май се опасявате, че нямате убедително обяснение за присъствието ми, мадам?

Пен се изчерви леко.

— Да, така е…

Мъжът се засмя, скочи на сушата и й подаде ръка.

— Няма да намеря покой, докато не ви видя да влизате в палата. — Пен Брайънстън беше ключът, който трябваше да му осигури достъп до кръга на принцесата. Мери със сигурност щеше да приеме благосклонно спасителя на приятелката си.

Лейди Брайънстън се поколеба, тъй като не искаше да бъде неучтива, но съзнаваше, че ще й е по-лесно да дава обяснения, ако той не присъства, фактите се предаваха убедително само когато не бяха помрачени от объркани чувства.

— Ако се съгласите да дойдете следобед, сър, аз ще…

— Пен! Пен!

При звука на звънкия глас Пен млъкна. Обърна се и устреми поглед към настланата с чакъл пътека, която водеше от водната стълба към малката порта в зида. По пътеката тичаше висока млада дама, прилична на червено — смарагдова светкавица, вдигнала високо ярките си поли, за да не я спъват. От устата й се сипеше неспирен поток от думи.

— Пен… Пен… къде беше цяла нощ? Знаеш ли колко се уплашихме за теб!

По-голямата сестра въздъхна тежко. Надеждата й да скрие поне част от истината угасна окончателно. Пипа щеше да изтръгне от устата й всички дребни подробности. Въпреки това тя се запъти решително към сестра си, за да й попречи да стигне до водната стълба. Не я беше виждала почти месец и усещаше болезнено липсата й.

— Какво правиш тук, Пипа? Очаквах те чак след три дни! — Прегърна сърдечно по-малката си сестра и попита: — Мама и лорд Хю също ли са тук?

— Да, в Холборн. — Погледът на Пипа веднага се насочи към Оуен Д’Арси. Тя се ококори и пошепна в ухото на сестра си: — Кой е този?

Пен се обърна. Ръката й все още беше на талията на сестра й. Оуен не бе мръднал от мястото си, лицето му изразяваше очакване. Тъкмо щеше да го представи, когато някой извика името й откъм зида и отклони вниманието й.

— О, това е Робин! — извика Пипа и за момент забрави непознатия. — Беше луд от тревога. Робин… Робин… всичко е наред! Пен се върна жива и здрава! — извика тя. — Доведе я някакъв непознат.

— Кавалер Д’Арси на вашите услуги, мадам — представи се Оуен с кратък поклон. Безучастното му изражение не издаваше силния интерес към сестрата на Пен.

След секунди към тях се присъедини задъханият Робин. Буйната му кестенява коса бе разрошена от вятъра, а в сияещите сини очи светеха гняв и облекчение едновременно.

— Какво се случи? Къде прекара нощта?

— Принцеса Мери смята, че си останала да нощуваш в Брайънстън Хаус — намеси се Пипа. — Но ние бяхме сигурни, че не си го направила. — Докато бъбреше, тя не изпускаше от поглед непознатия мъж.

— На стълбата имаше голяма опашка, освен това беше адски студено и направих глупостта да тръгна сама към следващата — обясни откровено Пен. — В една тъмна уличка ме нападна банда просяци. За щастие кавалер Д’Арси се оказа наблизо и ме спаси от лапите им. — Тя докосна бегло превръзката на шията си.

Робин се обърна към неподвижната фигура на кея. В погледа му светеше неприкрито подозрение. „Аха, Оуен Д’Арси! Случайност ли беше спасяването на Пен?“

Когато се обърна отново към сестра си, Робин забеляза скъсаното палто и превръзката на шията и веднага забрави известния шпионин.

— Но ти си ранена! — възкликна той и посегна към нея.

Тя свали качулката от главата си, за да му покаже превръзката.

— За щастие раната не е опасна. Кавалерът ме заведе в една таверна до стълбата Хорзфери. Въпреки късния час кръчмарката ни прие много любезно. Донесе гореща вода, мехлеми и превръзки и двамата с кавалера се погрижиха за раната. Нали разбирате, трябваше да се действа бързо — добави тя, стремейки се думите й да не звучат като оправдание. Не искаше брат й и сестра й да си помислят, че намесата на Оуен е била неправомерна. Че тя се опитва да я скрие. Вярно ли беше това?

— Господи, ти си преживяла истинско приключение! — извика възбудено Пипа. — Колко странно… обикновено аз се впускам в приключения…

— С удоволствие ти ги предоставям — засмя се Пен. — Случилото се снощи ми е достатъчно за цял живот. — Тя сложи ръка на рамото на Робин и каза — Мисля, че не познаваш кавалер Д’Арси, Робин. Кавалере, това е моят несъщ брат Робин Дьо Босер.

Робин се поклони сковано. Лицето му беше студено.

— За мен е чест, сър.

Оуен отговори на поклона с ироничен намек за усмивка. Несъщият брат на Пен изобщо не се чувстваше почетен.

— Честта е изцяло моя — промърмори той.

Пен погледна намръщено Робин. Веднага бе усетила враждебността му към кавалера. Обичайната му учтивост и добро настроение бяха изчезнали. Защо не харесваше Оуен Д’Арси? Може би защото гъвкавият, безупречен чужденец беше в ярък контраст с неговата немарливост? У кавалера всичко беше в пълен ред, докато Робин беше разрошен, дрехите му бяха измачкани, панталонът и жакетът не си схождаха по цвят, късата наметка се бе свлякла от едното рамо. Винаги изглеждаше така, сякаш се е облякъл много набързо. Това равнодушие към външния вид беше част от Робин и досега не й беше правило впечатление; но тази сутрин брат й изглеждаше наистина неугледен.

— Аз не преувеличавам, като твърдя, че кавалер Д’Арси спаси живота ми, Робин — каза тихо тя.

Робин отново огледа изпитателно лицето на Д’Арси. Подозрението и недоверието си останаха.

— Семейството на лейди Пен ви е много задължено, сър — изрече сухо той.

— О, не — отговори безгрижно Оуен. — Беше щастлива случайност, че я забелязах, когато се отдели от опашката на водната стълба и влезе в онази уличка.

— След като Пен не сметна за нужно да ме представи, сър, ще го направя сама — намеси се Пипа, наклони глава и огледа Оуен с присвити очи. — Аз съм Филипа, сестрата на Пен, кавалере. — Кафявите й очи, досущ като тези на сестра й, святкаха дяволито. Огледът й беше щателен и продължителен.

Оуен се наведе над ръката й и леко целуна изящните пръсти.

— Възхитен съм, мадмоазел.

— Много се радвам — засмя се Пипа. — Веднага разбрах, че ще станем добри приятели. След като сте спасили живота на Пен, можем да захвърлим досадните формалности, нали?

Робин и Пен си размениха многозначителни погледи. Пипа отново беше в стихията си — винаги готова за флирт. Склонност, която никой не би изтълкувал погрешно.

— Щастлив съм, че смятате така, мадмоазел Филипа — отговори сериозно Оуен.

— Пипа — поправи го веднага младата дама. — Никой не ме нарича Филипа… даже кралят. Старият крал Хенри също ме наричаше Пипа. — Тя се засмя предизвикателно и показа очарователните си трапчинки.

— Мисля, че го разбирам. — Оуен остана все така сериозен, макар да виждаше, че тя флиртува. — Пипа ви подхожда много по-добре.

Усмивката й стана още по-широка и Оуен беше сигурен, че тя се харесва на мъжете, макар да не беше красива в обичайния смисъл — точно обратното. Носът й беше твърде дълъг и остър, брадичката издадена, лицето обсипано с лунички. Тялото й беше тънко и гъвкаво и в тази червено — смарагдова одежда му напомняше за птичка с пъстра перушина… по-точно на врабче във взето назаем оперение. Французите наричаха жените като лейди Филипа, които въпреки недостатъците във външността си бяха симпатични и привлекателни, jolielaide. Той обаче харесваше повече сестра й.

Оуен остави врабчето и се обърна към Пен. Тя приличаше на дрозд: кафява, пропъстрена с петна, с блестящи очи, сигурна в себе си и в своята цел. Птичка, с която не биваше да си играе. Заговори с нарочна церемониалност, макар че очите му издаваха друго — интимно съгласие.

— Както виждам, не е нужно да ви придружа до палата. Оставям ви на лорд Робин и сестра ви. Надявам се, че нямате нищо против утре да се осведомя за състоянието ви.

— Разбира се, кавалере. Ще се радвам да ви приема — отговори Пен със същата церемониалност. — С удоволствие ще ви представя на принцеса Мери.

— За мен ще е чест! — Той се наведе, целуна я по устните, както бе направил първия път, и проговори тихо: — А дотогава ще обмисля и другия… проблем. — Обърна се и се сбогува учтиво: — Лорд Робин… мадмоазел Пипа… желая ви приятен ден.

— Надявам се да не чакате дълго с посещението си при Пен — препоръча му Пипа, която сякаш не бе забелязала целувката.

— Разбира се, че няма, мадмоазел Пипа. — Оуен се качи в лодката, където Седрик, макар и проследил разговора с интерес, го очакваше нетърпеливо. Гребците налегнаха веслата в ремъците и малкото превозно средство бързо излезе в средата на реката.

Оуен стоеше на носа, скръстил ръце зад гърба си, и гледаше замислено във водата. Дрозд или гълъбица? Не, със сигурност не беше гълъбица. Не беше чак толкова мека. По-скоро дрозд. Уж невзрачен, но със сладък глас, упорит обитател на трънливите храсталаци. Оуен се усмихна на себе си. Ала като си спомни лорд Робин, устата му се изкриви в гримаса. Младият мъж можеше да му създаде неприятности.

Отдавна в шпионския занаят, Оуен се бе постарал да научи всичко за несъщия брат на лейди Пен. Знаеше, че Робин е един от доверените членове на домакинството на Съфолк и не само присъства в залите на херцогските домове в Нортъмбърленд и Съфолк, но прави и други неща за тях. Робин Дьо Босер участваше активно в дипломатическите игри. Все още не беше постигнал неговата рафинираност, но не беше глупак.

Последните минути бяха доказателство, че Дьо Ноай не бе излъгал, като му каза, че между Пен и несъщия й брат съществуват особено топли отношения. Освен това лорд Робин със сигурност беше осведомен за шпионската дейност на Оуен Д’Арси.

Изводът беше много прост: трябваше да поощри Робин да си обменят информация.

— Как посмя да те целуне! — избухна Робин, когато лодката се отдалечи.

Пипа спести на Пен усилието да отговори.

— Всички се целуват, Робин, и ти много добре го знаеш. Особено когато са приятели. А кавалер Д’Арси е спасил живота на Пен, значи има пълното право да я целуне.

Разумната част от Робин знаеше, че няма какво да възрази. Всички приятели се сбогуваха с целувки. Но Оуен Д’Арси не можеше да бъде приятел на Пен. Той със сигурност не искаше да й стори добро. За съжаление нямаше право да й го каже.

Дук Нортъмбърленд бе настоял да оставят връзката да се развива нормално. Можело да се окаже полезно, ако сестрата на Робин се сприятели с видния френски шпионин. Той изложи съображенията си студено и решително и Робин не посмя да възрази. Джон Дъдли, дук Нортъмбърленд, не понасяше да му противоречат. Който се осмеляваше да му се противопостави, много бързо губеше благоволението му. А Робин беше на мнение, че ще е по-полезен за Пен, ако главата му си стои на раменете.

Въпреки това неодобрението му си проби път навън.

— Как можа да тръгнеш сама посред нощ, Пен? Нали знаеш колко опасни са уличките покрай реката? — заговори сърдито, докато вървяха към палата, и хвърли бърз поглед през рамо, за да се увери, че лодката на Д’Арси вече е стигнала средата на Темза.

— Щом непременно държиш да ми се накараш, Робин, поне почакай, докато се изкъпя и раната ми бъде прегледана от добър лекар — отговори раздразнено Пен. Беше толкова уморена, че реагираше необичайно остро. Краткият път й струваше повече усилия, отколкото можеше да събере в момента. — Пипа, надявам се, че не си казала нищо на мама и лорд Хю?

— Ами… — Пипа я погледна нещастно. — Извинявай, Пен, но когато тази сутрин пристигнах в палата и не те заварих тук, изпратих вест в Холборн, за да проверя дали не си там. Съжалявам. — Тя сведе глава и разкаяно прехапа устни.

Пен въздъхна примирено.

— Мисля, че съм достатъчно възрастна, за да вземам решения и да правя грешки. За съжаление никой не иска да го проумее.

— Естествено, че не си достатъчно възрастна, ако това „собствено решение“ може да ти струва живота! — изфуча Робин.

— О, Робин, не ставай зъл! — Пен мина първа през ниската портичка в зида и влезе в тихата градина. — По-добре се качи на коня си и иди в Холборн да кажеш на мама и лорд Хю, че съм се върнала жива и здрава. През това време аз ще се изкъпя и ще повикам лекар. А ти, Пипа, иди да кажеш на принцеса Мери, че съм отново тук и възможно най-скоро ще бъда на нейните услуги.

— Добре, ще й кажа, но смятам, че първо трябва да си отспиш — отговори Пипа и огледа загрижено сестра си. — Изглеждаш направо ужасно.

— Много ти благодаря! — засмя се изтощено Пен. — Нищо повече не ми е нужно. Много ми помагаш. — Тя спусна отново качулата над очите си и закрачи решително към палата.

— Велики боже! — прошепна изненадано Пипа. — Нещо се е случило. Нямам предвид бандата просяци, а нещо друго. Непременно трябва да узная какво е.

— Ако някой може да узнае, това си само ти — изсъска Робин и това не прозвуча като комплимент.

Пипа кимна равнодушно. Отдавна бе престанала да му се сърди.

— Да знаеш, че ако продължаваш да се държиш по този начин, няма да ти кажа какво съм узнала!

Тя се врътна и последва сестра си. Ръмжейки недоволно, Робин тръгна към оборите. Трябваше да съобщи в Холборн за благополучното завръщане на Пен, да разкаже за опасенията си и да даде поля на гнева си.

5

— Господи, Пен, цялото ти тяло е в драскотини и сини петна! — извика възбудено Пипа, когато влезе в покоите на сестра си, след като бе предала посланието й на принцеса Мери.

Две прислужнички тъкмо пълнеха с вода голямата медна вана, поставена пред камината. Пен се бе съблякла съвсем гола и изследваше тялото си сантиметър по сантиметър с малко италианско огледало от стъкло и сребро. Пипа не преувеличаваше. Ръцете и гърдите на сестра й бяха осеяни с драскотини, някои от които дори бяха прокървили. Точно под пъпа се синееше голямо петно и Пен си спомни, че бе получила ритник. По бедрата й глезените й също имаше сини петна и друга следи от удари.

— Беше ужасно — пошепна тя и се разтрепери. — Наистина, кавалерът се появи само след минути, но… — Тя обгърна с ръце крехкото си тяло, за да спре треперенето.

— Радвам се, че е дошъл в подходящия момент — отбеляза дълбокомислено Пипа и се настани удобно на пейката под прозореца, като първо подреди внимателно полите на роклята от червена коприна, облечена върху фуста от смарагдовозелена тафта. Пипа споделяше с принцеса Мери склонността към разкошни материи и ярки цветове — за разлика от Пен, която беше наследила от майка си предпочитанието към дискретна елегантност.

— Какво драматично спасение! — заяви Пипа и по лицето й пролича, че няма намерение да си отиде. — Разкажи ми всичко, истинско приключение! Умирам от любопитство. Сам ли беше кавалерът? Как успя да обърне всички в бягство?

— Пажът му беше с него и помагаше с камата си. Оуен също беше въоръжен с кама и рапира. Като наемен убиец! Но за мен беше ангел на отмъщението, който бе навсякъде и поразяваше просяците с блестящия си меч.

— Оуен? — попита веднага Пипа. — За пръв път те чувам да използваш първото му име.

Нищо не убягва от вниманието на Пипа, каза си Пен и се прокле, че името се бе изплъзнало така лесно от устата й.

— Долу ви го представих с името му — поправи я тя. — Обстоятелствата на нашата среща бяха наистина необикновени. — Остави огледалото на масичката и се запъти към камината. — Когато някой спаси живота на някого, а после двамата прекарат нощта в една стая над крайречна кръчма, формалностите започват да изглеждат глупави. — Тя потопи ръка във водата. — Добави малко гореща юда, Елен, и донеси сушена лавандула и розови листенца.

— Веднага, милейди. — По-възрастната от двете прислужнички вдигна една от кофите, които чакаха пред огъня, и изля горещата вода във ваната. Младата посипа вътре лавандула и розови листенца и ароматът им изпълни цялата стая.

— О, така ли? — Пипа присви очи, но по изключение си спести всяка друга забележка.

Пен се отпусна във ваната и каза на прислужничките:

— Може да си вървите. Ако имам нужда от вас, ще позвъня.

Двете жени направиха реверанс и се оттеглиха. Едва тогава Пипа продължи с въпросите:

— Какво правихте цяла нощ в стаята над кръчмата?

— Разговаряхме. — Пен се потопи до брадичката в горещата вода, облегна глава на ръба на ваната и затвори очи. Топлината я обгърна и схванатите мускули започнаха да се отпускат.

— Говорихте си? За какво? — Пипа се наведе напред и опря ръце на коленете си.

— За разни неща — отговори с въздишка Пен. — После съм заспала. Когато се събудих, кавалерът ме доведе тук.

Убедена, че не е чула цялата история, Пипа смръщи чело.

— Кой е кавалер Д’Арси? Срещала ли си го и преди?

— Срещнахме се вчера на приема. Преди това не съм го виждала. — Пен се запита дали да разкаже на Пипа за първата среща в библиотеката и за изненадващата целувка. Пипа щеше да остане въодушевена от историята, но със сигурност щеше да попита сестра си какво е търсила в библиотеката на Брайънстън, когато я е изненадал Оуен. Колкото и да се стараеше да опази тайната, сестра й щеше да я разпитва упорито и да й изтръгне всички подробности. След Пипа щяха да узнаят майка й и останалите и отново да се притесняват и да се тревожат за нея. Нямаше смисъл да става център на внимание, особено сега, когато имаше шанс да получи помощ от Оуен Д’Арси.

— Доколкото знам, доскоро е живял във френския двор — отговори тя, като се стараеше гласът й да звучи непринудено. — Пристигнал е в Лондон преди няколко месеца.

— Има ли жена?

— Откъде да знам? — Пен седна така рязко, че водата във ваната се разплиска.

— Ами, помислих, че си го попитала — отговори невинно Нина. — Аз бих го направила.

— Да, сигурна съм, че би го направила — но ние не говорихме за семейства и деца. Темите бяха други.

— О! — Пипа се слиса. — А не ти ли е интересно да разбереш?

— Не.

— Той е много… внушителен — промърмори замечтано Пипа. — Не бих го нарекла красив, това е много банално. Не, той е… — Тя затърси подходящата дума.

— Екзотичен — подхвърли Пен.

Пипа се засмя и плесна с ръце.

— Точно така! Екзотичен! Защо не искаш да знаеш дали е женен?

— Аз не обичам да флиртувам, нали знаеш?

— Затова пък аз обичам!

— Това не може да се отрече. — Пен хвърли развеселен поглед към сестра си. — Ти флиртуваш с безсрамно удоволствие. Няма ли най-после да се омъжиш?

— Какво общо има женитбата? — попита учудено Пипа. — Аз се наслаждавам на сегашния си начин на живот. Не искам да стана почтена омъжена жена, обвързана с един мъж. И в никакъв случай не искам свекърва. Не и след онова, което преживя ти.

— Тогава вероятно ще разбереш защо нямам никакво желание да се сдобия с втора свекърва — засмя се Пен. — Тъкмо поради това не се интересувам от семейното положение на Оуен Д’Арси. — Нямаше смисъл да крие истината от сестра си.

— Но той ти харесва, нали? — продължи упорито Пипа.

Пен отново затвори очи. Не можеше да отрече. Трябваше да бъде откровена пред себе си и да признае, че се чувстваше привлечена от него — не само защото бе обещал да й помогне да търси сина си.

— Да, харесвам го.

— Много ми е интересно как ще го приеме Робин.

— Какво общо има Робин? Това не го засяга!

— Според мен той е убеден, че го засяга — възрази меко Пипа.

И двете знаеха, че това е истината.

В този момент доверителният разговор на сестрите бе прекъснат. Вратата се отвори с трясък и в стаята влетя лейди Кендъл с шумящи копринени поли, следвана от прегърбена стара жена.

— Пен! Миличка Пен! Какво се е случило? Едва не полудяхме от тревога!

— Мамо! — извика изненадано Пен и се изправи във ваната. — О, не е трябвало да се тревожите. Пипа пак е преувеличила. Както виждаш, аз съм жива и здрава. — Тя посегна към тила си, сякаш искаше да скрие превръзката.

— Ох, ох, детенцето ми! — изпъшка старицата и забърза към ваната. — Я се виж, момиче! Цялата си изподрана и в сини петна!

— О, Тили, не е нищо сериозно. Рана на тила, няколко натъртвания и драскотини. — Пен се усмихна успокоително на старицата, бавачка и на майка й, и на децата й. Тили беше толкова възрастна, че малката им полусестра Ан вярваше, че е живяла още в началото на света.

— Ако продължаваш да стоиш мокра на студа, ще се разболееш и ще умреш — изсъска сърдито Тили и посегна към една дебела хавлия, за да загърне любимката си. — После лично ще проверя превръзката.

Пен излезе от ваната и се уви в топлата хавлия. Седна на столчето пред огъня и изтърпя стоически охканията и пъшканията на Тили, докато преглеждаше раната.

— Според мен трябва да дадеш някои обяснения, Пен — каза майката, докато оглеждаше голямата си дъщеря със загриженост в тъмните кестенови очи. Четиридесет и тригодишната Гуинивиър все още беше красива жена. Някога златната й коса беше добила сребърен блясък, а леките бръчици по лицето само подчертаваха силния дух и чувството за хумор, така характерни за нея. Елегантна както винаги, днес тя носеше черно копринено кадифе, обшито със сапфири.

— Пен била нападната от крадци — заговори възбудено Пипа. — Спасил я кавалер Д’Арси, който…

— Мога да разкажа и сама, Пипа — прекъсна я сърдито Пен.

— Права си, това е твое приключение — съгласи се веднага Пипа. — Да знаеш как ми се иска да го бях преживяла аз!

— Искам да поговоря насаме с Пен, скъпа — изрече натъртено майката. — Ще бъдеш ли така добра да отидеш при лорд Хю? Той отиде да изкаже почитанията си на принцеса Мери и взе Ан. Малката гори от желание да види Пен. Би ли я довела тук, скъпа?

Естествено, Пипа разбра, че майка й иска да я отстрани от разговора, който предстоеше, затова бе измислила тази излишна поръка. Ан спокойно можеше да намери сама пътя до стаята на Пен. Но Пипа не беше от момичетата, които се сърдят на майките си за такива неща. И изобщо не беше дребнава. Затова и най-острите стрели не я улучваха. Тя се сбогува с весело махване към увитата в хавлия Пен и шумно затвори вратата зад гърба си.

Гуинивиър седна на пейката, напусната от Пипа, и свали ръкавиците си.

— Хайде, мила, разкажи ми какво се случи.

В залата за аудиенции на принцеса Мери цареше ужасна блъсканица. Пипа влезе и веднага видя втория си баща, граф Кендъл, и несъщата си сестра Ан в кръга около принцесата, която седеше на красиво резбован стол пред камината с книга в ръце. Дори когато даваше аудиенция, принцеса Мери държеше да бъде с книга в ръка и често объркваше посетителите си, като преставаше да им обръща внимание и се задълбочаваше в четивото си.

Тази сутрин обаче вниманието й беше изцяло посветено на гостите. Въпреки относителната бедност, в която я държаха краля и съветниците му, тя беше облечена във великолепна френска одежда от изкусно избродиран и обшит със смарагди златен брокат, подарък от братовчед й императора. Малките й ръце бяха украсени със скъпи пръстени, на гърдите й искреше огромен диамант.

Дребна и крехка, Мери беше хубава жена. Наскоро бе навършила тридесет и шест години, но пазеше младежкия си вид. Кестенявата коса и свежият тен изобличаваха в лъжа твърденията за лошото й здравословно състояние, плод на постоянния й страх, че няма да запази живота си сред интригите и коварството на двора, в който живееше.

Пипа си проби път през навалицата и направи реверанс пред принцесата. Вторият й баща я посрещна с усмивка и сложи ръка на рамото й.

— Как е Пен? — попита Мери с видима загриженост. — Не разбирам защо не е прекарала нощта в дома на свекърва си. Ако бях помислила, че ще си тръгне съвсем сама, щях веднага да й изпратя свита.

— Пен обикновено не постъпва така необмислено — отбеляза лорд Хю със смръщено чело. — Сигурно е имала основателна причина да излезе сама в нощта, мадам.

— Пен има рана на тила и много драскотини и натъртвания — съобщи Пипа така, че да я чуят всички. — Едва е успяла да се измъкне от ръцете на нападателите. Имала е късмет, че кавалерът я е видял да влиза в уличката и я е последвал.

— Кой кавалер? — попита принцесата.

— Кавалер Д’Арси — отговори веднага Пипа.

Мери вдигна високо фините си вежди.

— Не познавам този човек, но бих желала да му благодаря. Пен повика ли лекар?

— Сега Тили я преглежда и се съмнявам, че ще допусне да дойде лекар, мадам — обясни Пипа с лека усмивка. — Мама също е при нея.

— Разбирам. Но все пак настоявам да я види лекар. Нека днес да остане в леглото. — Мери се обърна към една от дамите си.

— Матилда, моля ви, изпратете лекаря в покоите на лейди Пен.

— Веднага, мадам. — Младата жена направи реверанс и забърза към вратата.

— А сега ви моля да ме извините, лорд Кендъл. Време е за молитва. — Принцесата с е изправи и се усмихна на четиринадесетгодишната Ан, която стоеше до баща си. — Какво красиво дете! Доведете я някой път пак, лорд Кендъл!

Хю се поклони в знак на съгласие, а момичето, зачервено от смущение и възбуда, направи грациозен реверанс.

Мери напусна залата под ръка с испанския посланик, мрачен благородник с тъмно лице и грижливо подрязана сива брадичка.

Ан се обърна към Пипа:

— Чу ли? Принцесата каза, че съм красива!

— И това е истината — отговори абсолютно сериозно Пипа. — Ако живееше в двора, щеше да имаш повече обожатели, отколкото можеш да броиш. Не съм ли права, лорд Хю?

— Възможно е — отвърна вторият й баща със суха усмивка. — Но аз още не съм склонен да я пусна в Лондон. Какво знаеш за случилото се с Пен, Пипа?

— Знам само, че след вчерашния прием у семейство Брайънстън си е тръгнала сама, била е нападната от просяци и кавалер Оуен Д’Арси е дошъл точно навреме, за да я отърве от тях. Робин каза ли ви, че се запознахме с него, когато изпрати Пен дотук? Познавате ли този човек, лорд Хю?

— Не лично. Знам само, че е близък с Антоан Дьо Ноай, френския посланик.

— Не ми прилича на французин.

Лорд Хю вдигна рамене.

— Това не означава нищо. — Той поглади брадичката си и се запита дали дружбата между Оуен Д’Арси и посланика означаваше нещо. Може би кавалерът играеше някаква роля в тайната дипломация на френския двор. Всички чужди сили поддържаха свои агенти в двора на Сейнт Джеймс. Ако случаят беше такъв, Хю не би разрешил на доведената си дъщеря да задълбочи познанството с Оуен Д’Арси. Може би кавалерът й беше направил неоценима услуга, но шпионажът беше мръсна работа.

Достатъчно неприятно беше, че собственият му син се бе забъркал в шпионски дела, макар да не участваше пряко. Хю не одобряваше факта, че Робин се бе съгласил да участва в интригите на дук Нортъмбърленд. Дукът беше опасен, а младият крал беше просто марионетка в ръцете му. Съсредоточаването на твърде много власт в ръцете на един човек представляваше сериозна заплаха за стабилността на кралството.

Когато разговаряше със сина си по тези теми, Хю се въздържаше да казва мнението си и не питаше на чия страна е Робин, но следеше много внимателно всяка негова стъпка, разбира се, без той да забележи. Ако Едуард си отидеше, на трона щеше да се възкачи принцеса Мери. Досега никой не си бе позволил публично да подложи на съмнение правата и претенциите й, но Хю не можеше да се отърве от подозрението, че Нортъмбърленд и Съфолк са замислили нещо лошо. Докато манипулираха младия крал, те се грижеха за собствените си интереси. Ако замисляха предателство, Робин също щеше да бъде въвлечен и неизбежно щеше да повлече след себе си и баща си.

Но сега най-важното беше да проучи по-подробно характера и личната ситуация на тайнствения кавалер Д’Арси, който бе успял да привлече вниманието на Пен. Трудно е да си баща на семейство, каза си за пореден път Хю и се ухили на себе си. Винаги беше мечтал за голямо семейство и сега го имаше. Обичаше и четирите си деца и не правеше разлика между своите и тези на Гуинивиър.

— Най-добре да намеря кавалера и да му благодаря, но първо ще говоря с Пен — реши той. — Изтичай напред, Ан, и попитай сестра си има ли достатъчно сили, за да си поговори с мен!

— Е, Оуен, как се развива връзката ти с лейди Пен? — попита любопитно Антоан Дьо Ноай, приглади жакета си и хвърли поглед в огледалото на масата, за да поправи скъпоценния камък, който държеше дантеленото жабо. Светлината на свещите рисуваше златни кръгове по полираната маса и излъсканото огледало, докато останалата част от помещението беше мрачна като сивия ден зад прозореца. Застанал в тъмното, Оуен се очертаваше неясно на фона на стенния килим. Едната му ръка беше върху дръжката на рапирата, в другата стискаше ръкавиците си.

— Началото е многообещаващо — отговори той с вдигане на раменете. — Обстоятелствата бяха благоприятни за мен.

Дьо Ноай обърна гръб на огледалото.

— Как по-точно?

Оуен не отговори веднага. Обърна поглед към прозореца и се заслуша в драскането на голите клони по стъклото. Посланикът искаше да знае дали той възнамерява скоро да отведе дамата в леглото си.

В същия миг мъжът осъзна, че съвсем не е сигурен в това, и изпита силно учудване. Стана му ясно, че съвсем няма намерение да прелъсти Пен Брайънстън, за да изтръгне тайните й. Искаше да я завладее, да, но по други причини, не защото тя беше важна за френското правителство. Въпреки това не биваше да забравя, че трябва да изпълни конкретна задача. Но само той имаше право да определи начините за изпълнението й.

— Мисля, че спокойно можете да оставите нещата на мен — каза той, когато мълчанието се проточи твърде дълго и посланикът го загледа учудено.

— Как намирате дамата? — осведоми се любопитно Дьо Ноай. — Вероятно скучна… според очакванията ви?

Оуен нахлузи ръкавиците си и около устата му се очерта иронична линия.

— Вие бяхте този, който я описа като неинтересна, приятелю. Доколкото си спомням, казахте още, че е сдържана и невзрачна. Защо сега смятате, че трябва да я намирам друга? — Той вдигна ръка за поздрав и безшумно напусна стаята.

Оуен излезе от резиденцията на посланика, следван от Седрик. Сивото утро беше студено, съвсем различно от свежата, слънчева утрин предишния ден, когато бе изпратил Пен до палата. Снегът се бе превърнал в сива кал, валеше леден дъжд. Оуен вдигна яката на наметката си.

— Гаден английски климат… — В дни като този беше готов да се съгласи с Антоан Дьо Ноай, който наричаше Англия „този прокълнат остров“.

Колко различен беше дъждът в Уелс, запазен в паметта му като равномерно падане на топли капки, след което меките възвишения се покриват с разкошна зеленина. Зелено за очите, зелено за душата. Вече цели три години не беше стъпвал в родината на майка си. Три години бяха минали, откакто беше завел Андрю и Луси при нея.

Той ускори крачка и Седрик трябваше да подтичва, за да върви в крак с него.

— Къде отиваме, сър?

Оуен го изгледа през рамо — с толкова студени и пусти черни очи, че Седрик веднага съжали за любопитството си. Много рядко виждаше този поглед, но когато го видеше, знаеше, че трябва да си държи устата затворена. И сега нахлупи шапката на ушите си и изостана крачка назад.

— Отиваме в Бейнардс Касъл, Седрик. Ще посетим принцеса Мери.

Седрик се учуди, че все пак бе получил отговор, но още повече се учуди на спокойния тон, с който му беше даден. Ала не се осмели да реагира и се съсредоточи в усилията да не изостава от господаря си.

Оуен почти тичаше към водната стълба, сякаш искаше да се спаси от ледения дъжд.

— Свирни, Седрик!

Пажът моментално изпълни заповедта: сложи два пръста в устата си и изсвири пронизително. Две лодки, които си оспорваха клиентите, забързаха към водната стълба. Гребците бяха увити в дебели вълнени наметки. Първият наруга конкурента си и изблъска лодката му с греблото си, на което вторият отговори с поток от богохулни проклятия.

С мрачно изражение и черни като ахат очи кавалерът застана на ръба на кея. Рапирата му блесна сребърна в сивата утринна светлина.

— Ти! — изрече рязко той и посочи с оръжието първата лодка.

Гребците моментално престанаха да ругаят. Втората лодка изостана и предостави свободен път на първата, която се плъзна към водната стълба. Лодкарят хвърли въжето и Седрик го улови сръчно.

Оуен влезе в лодката.

— Бейнардс Касъл!

Лодкарят изгледа пътника си и изръмжа нещо неразбрано. Веднага щом пажът последва господаря си в лодката, той налегна ремъците и полетя по реката, сякаш го гонеха орда дяволи.

През това време Оуен полагаше енергични усилия да овладее вътрешното си напрежение и да прогони черните чувства. Трябваше да се съсредоточи върху настоящето. Да изпълни задачата си. Дъждът вече бе примесен със сняг и той обърна лице към небето, за да усети върху кожата си пробождащите ледени капки. Те охладиха болката и изличиха всичко, което би могло да попречи на изпълнението на задачата му.

Внезапно пред вътрешния му взор се появи лицето на Пен. С каква страст и решителност говореше за изгубеното си дете. Тази дълбочина на чувствата го привличаше. Харесваше силата, която бе усетил в крехкото й тяло, харесваше и чувството й за хумор. Вероятно и тя като него не се отнасяше с търпение към глупаците.

Даже да беше решен да я прелъсти студено и пресметливо, тя нямаше да се улови на въдицата му. Нямаше да повярва в ласкателствата му, нито в отдавна овладените средства, които му бяха носили успех досега. Спомни си как искрено се бе разсмяла, когато я целуна в библиотеката — а целувката му целеше да я смути и обърка. Тогава се почувства като глупак. Сигурно при подобни обстоятелства пак щеше да реагира така. Оуен се изсмя иронично, макар че шегата беше за негова сметка.

Той разполагаше с много начини да стигне до целта. Щеше да се възползва от нейния прям, делови, рационален ум и да й предложи сделка, на която тя нямаше да устои. Може би щеше да го намрази, но поне картите му щяха да лежат открити на масата.

С един куршум два заека… идеална възможност. На първо място, щеше да обезвреди Робин Дьо Босер. Ако реши да разкрие на сестра си кой е Оуен Д’Арси, младежът няма да й каже нищо ново. Защото той лично щеше да разкаже на лейди Пен всичко онова, което Робин може да узнае за него. А онова, което нямаше да й каже, трябваше да остане неизвестно и за Робин Дьо Босер.

Много скоро радостта му от чудесния план се изпари. Лицата на собствените му деца, които бе видял за последен път преди три години, застанаха пред духовния му взор с безпощадна яснота. Андрю беше на три, Луси на две години. И двамата имаха очите на майка си. Зелени като горски мъх. Дали си спомняха още за баща си? Сигурно не. Майка му нямаше право да го споменава пред тях. Те бяха загубени за него, както детето на Пен бе загубено за нея.

Само че за своята загуба беше виновен единствено и само той. Тогава беше убеден, че няма друг избор, а сега беше вече късно за разкаяние. На хора като него умът им идваше прекалено късно.

Черният облак на добре познатата потиснатост се спусна заплашително над главата му и той трябваше да напрегне цялата сила на волята си, за да го прогони. Тогава беше направил онова, което считаше за необходимо, и щеше да продължи да живее със съзнанието за вината си. Сега му предстоеше нова задача и тя изискваше да й се посвети изцяло.

Лодката спря пред водната стълба на Бейнардс Касъл. Оуен подаде монета на лодкаря и слезе на кея, следван по петите от Седрик. След няколко крачки се обърна и за пръв път от един час насам се сети, че пажът му беше с него. Посегна, накриви шапката над едното му ухо и го подкани бащински:

— Ела, Седрик, да влезем на топло. Изглеждаш измръзнал.

— Наистина ми е студено, сър — призна момчето и лицето му грейна от радост, че господарят му се е върнал отново в реалния свят.

Следван от верния си паж, Оуен забърза по пътеката към палата.

— Вътре гори огън и ще ти дадат нещо топло за пиене — обеща уверено той. — По дяволите, аз съм много лош господар!

— О, не, разбира се, че не, кавалере — възрази искрено Седрик. — Не искам да имам друг господар.

— Това е чест за мен, момчето ми. — Оуен се засмя и последните остатъци от горчивина изчезнаха от очите му.

Пазачът на вратата погледна пропуска на кавалера и изпрати един от помощниците си при хофмаршала на принцесата.

— Ако желаете, можете да почакате край мангала, милорд. — Пазачът посочи малката портиерска къщичка.

Оуен благодари и влезе в стаята, следван от Седрик. Вътре наистина беше приятно топло. Без да бърза, мъжът извади камата от ножницата й и започна да си реже ноктите. Знаеше, че пазачът го наблюдава скритом. Видът на високия, строен, тъмен мъж, загърнат в наметка от блестящо черно кадифе, обикновено вдъхваше страх. Оуен изглеждаше съвсем спокоен, всяко движение бе премерено, едва ли не плавно, но от очите му не убягваше нищо. Те сякаш следваха движенията на човека насреща му, без да се помръдват.

Всички посетители на принцеса Мери бяха хора с влияние и власт, но портиерът, който се отличаваше с богата фантазия, повярва, че е усетил във фигурата на днешния посетител могъществото на самия дявол. Суеверният човечец се прекръсти и се приближи до вратата, за да дочака завръщането на пратеника си.

Момъкът се върна тичешком, поклони се и произнесе задъхано:

— Кавалер Д’Арси, принцеса Мери ще се радва да ви приеме. Ако позволите да ви придружа…

Оуен кимна и прибра камата в ножницата.

— Да вървим, Седрик.

Докато вървеше през двора и по коридорите на Бейнардс Касъл, от очите на кавалера наистина не убягна нищо. Забелязваше както несъществени подробности, така и важни белези; отбелязваше кой с кого разговаря, кой го следи със заинтересован поглед или му кима приятелски; кой би трябвало да го познае, а се прави на разсеян… Запомни разположението на вратите и коридорите и нарисува в ума си скица на палата. Не можеше да чуе разговорите на хората, покрай които минаваше, но правеше предположения, от които вадеше конкретни заключения. Оуен Д’Арси познаваше мъжете и жените, които се срещаха по коридорите на лондонските палати, познаваше ги много по-добре от някои хора, които отдавна живееха сред тях.

Най-сетне влезе в частния салон на принцесата и видя Пен Брайънстън. Тя вдигна глава от бродерията си и му се усмихна.

Изведнъж го обзе нещо много подобно на страх. За първи път в живота си изпита несигурност. Никога досега не се беше озовавал в ситуация, която да не владее. Никога не беше заставал пред човек, когото да не може да използва. Пен Брайънстън обаче представляваше предизвикателство, с което не знаеше дали ще се справи.

6

Пен остави гергефа настрана и се надигна.

— Кавалер Д’Арси, позволете да ви представя на нейно височество. — Тя се запъти към него, протегнала ръка за поздрав.

Усмивката й е невероятна, помисли си Оуен и се наведе над ръката й. Усети топлата, суха длан, лекото потръпване на пръстите. Щедра усмивка, нито кокетна, нето изкуствена. За първи път му направи впечатлеше, че зъбите й не бяха съвсем равни и това придаваше на усмивката нещо пикантно. Пръстите му стиснаха нейните здраво и той задържа ръката й малко по-дълго, отколкото предписваше етикетът.

Косата й отново беше разпусната. През челото й минаваше тънка лента, обшита с бисери. Гъстите кестеняви къдрици падаха свободно по раменете и закриваха превръзката на тила й. Оуен посегна незабелязано и опипа раненото място.

— Как сте? — пошепна той и Пен възприе мекия, мелодичен глас като милувка. Гласът му я милваше със същата чувственост като топлото докосване на пръстите му под косата й.

Но нямаше време да му отговори.

— Кавалер Д’Арси, радваме се да ви видим сред нас. Добре дошли!

След ясните думи на принцеса Мери, в които се усещаше едва забележима недостъпност, Оуен побърза да пусне ръката на Пен. Задържа погледа й за секунда и усмивката му й напомни за тайното им съгласие. После застана пред принцесата, поклони се със съвършена учтивост и Пен неволно се запита дали някой беше забелязал краткия миг на тяхната интимност. Да, кратък, но толкова интензивен, че сигурно всички го бяха усетили.

Бързият оглед на присъстващите й показа само очаквания умерен интерес към новодошлия. Никой не гледаше към нея. Тя въздъхна облекчено и последва Оуен към стола на принцесата.

Кавалерът свали баретата си, украсена със скъпоценни камъни, и направи дълбок поклон.

— Вие ми оказвате незаслужена чест, принцесо!

— Напротив, кавалере. Ние всички ви дължим благодарност, че сте спасили живота на лейди Брайънстън.

— Щастлив съм, че моята скромна помощ е привлякла вниманието на ваше височество.

— Хубави думи, сър! — Принцесата го погледна одобрително. — Аз не прекарвам много време в Лондон, иначе със сигурност щяхме да сме се срещнали.

— През последните години посещавам Англия твърде рядко — обясни спокойно Оуен. — Предпочитам спокойния живот.

— Усмихна се и прие с учтив поклон да седне на столчето, което му посочи принцесата. — Имам имения и лозя в Бургундия, които ми отнемат много време, но и ме даряват с разнообразието, което ми е нужно.

— О, така ли? — Мери го погледна недоверчиво. — Не ми приличате на човек, който се е оттеглил от двора, кавалере.

— Външността лъже, мадам — изрече сериозно Пен, цитирайки думите на Оуен в таверната. Той я погледна крадешком и видя как очите й блеснаха предизвикателно.

Мери кимна и изгледа единия, после другия.

— Пен каза, че сте се справили с нападателите съвсем сам. Това е сериозно постижение за човек, който живее уединено.

— О, човек може да живее уединено и въпреки това да се поддържа в готовност… за да се изправи срещу неприятните страни на градския живот — отговори спокойно Оуен.

— Кавалерът свири на арфа, мадам — подхвърли Пен. — Осмелявам се да твърдя, че това е отражение на спокойната, уелска страна на същността му.

Младата жена все повече се учудваше на себе си. Изпитваше неудържимо желание да се шегува и да го предизвиква. Чувстваше се като дързък картоиграч. Какво необикновено усещане. Не се беше чувствала така от смъртта на Филип.

— Учудващо занимание за мъж, кавалере! — Мери изглеждаше искрено изненадана. — Бихте ли ни изсвирили нещо? Една от дамите ми притежава много добър инструмент.

Като погледна Пен и прочете в погледа й дяволитост и предизвикателство, Оуен остана смаян. Знаеше, че тя е умна и интелигентна, както и че преследва целта си със страст, която може да се превърне в мания. Ала никога не беше очаквал от нея момичешка дързост — това беше по-характерно за Пипа. Пен притежаваше достатъчно дълбочина и беше страдала твърде много, за да се радва като хлапачка, че го е надхитрила.

— За съжаление ме сварвате неподготвен, мадам — опита се да откаже той и автоматично раздвижи пръстите си. — От седмици не съм свирил и ще направя много грешки.

— С арфата може би, кавалере, но с рапирата бяхте безпогрешен — обади се отново Пен. — За което съм ви безкрайно благодарна.

— Е, надявам се някой следобед да дойдете тук с арфата си и да ни изсвирите нещо хубаво, кавалере — съгласи се великодушно Мери. — Обещайте да се подготвите добре!

Оуен се поклони.

— За мен ще бъде чест, мадам.

Движение в отсрещния край на помещението привлече всеобщото внимание. В залата за аудиенции влязоха граф и контеса Кендъл. Като ги видя, Пен се усмихна с обич и гордост. Двамата бяха прекрасна двойка, много по-впечатляващи от всички присъстващи.

— Мисля, че още не познавате родителите ми, кавалере.

— Тепърва ще имам тази чест — кимна той. Веднага бе забелязал радостта й, че вижда майка си и втория си баща, и се запита доколко те участваха в живота на дъщеря си. Пен му бе казала ясно, че не споделят фиксидеята за изгубеното й дете, но историята беше толкова странна, че неверието им сигурно се дължеше на тревогата им за Пен.

— Скъпа моя, трябваше ли да станеш още днес? — Лейди Кендъл се запъти право към дъщеря си.

— О, мамо, уверявам те, че се възстанових напълно от глупостта, която извърших — отговори с усмивка Пен, като внимателно подбираше думите си, уверена, че още не са й простили необмислената постъпка. — Ще позволиш ли да ти представя кавалер Д’Арси? Моля те, благодари му за моето спасение!

Гуинивиър чу ироничния тон, но не го удостои с внимание. Обърна се към съпруга си и лорд Хю изрече спокойно:

— Да, наистина сме много задължени на кавалера. — Усмихна се с обич на доведената си дъщеря и й кимна. — Желая ти добър ден, Пен! Изглеждаш блестящо. Никой не би казал, че си преживяла нощно нападение на крадци.

Пен се изчерви и се поклони пред баща си. Той отново й кимна доброжелателно и посвети вниманието си на Оуен Д’Арси.

— Надявах се да имам случай лично да ви благодаря, кавалере. Също като майката на Пен!

Оуен издържа спокойно щателния оглед на граф и контеса Кендъл. Веднага намери отговор на въпроса си. Двамата със сигурност бяха много загрижени за дъщеря си и я държаха под око. Оставаше му само да прецени колко силно беше влиянието им върху нея.

Той се поклони учтиво и от своя страна огледа внимателно родителите на Пен.

— Лейди Кендъл… милорд.

— Най-сърдечно ви благодаря, кавалере — каза сърдечно Гуинивиър. — Безкрайно съм щастлива, че Пен не е пострадала сериозно.

— Кавалерът се появи точно навреме — намеси се Пен, без да си дава труд да крие подигравката в гласа си. Много добре знаеше, че в благодарностите, с които родителите й обсипваха Оуен, се съдържаше голяма доза критика към нея. — Аз съм му вечно задължена.

Хю улови погледа на Гуинивиър и кимна едва забележимо. Време беше да сменят темата. Пен беше получила добър урок.

— Смятам, че отделихме достатъчно време на чувствата — обобщи с усмивка той. — Кажете, кавалере, отдавна ли сте в Лондон?

— От няколко дни, милорд. Имам да свърша някои делови работи, освен това възнамерявам да прекарам Коледа в Лондон. Отдавна не съм празнувал Рождество по английски… още откакто бях дете. — Усмивката му беше открита и дружелюбна.

— Тогава ще се радваме да бъдем между първите, които ще ви поздравят, сър. — Поканата, която му отправи Гуинивиър, беше абсолютно искрена. — Ще се радваме да прекарате празниците с нас в Холборн.

— За мен ще бъде чест, лейди Кендъл. — Оуен погледна Пен и очите му блеснаха развеселено. Усещаше, че размяната на светски учтивости я изнервя. — Ще позволите ли да изведа дъщеря ви на малка разходка?

— По-добре отправете този въпрос лично към Пен — засмя се Хю.

— Съпругът ми е прав, кавалере — подкрепи го Гуинивиър. — Не се нуждаете от нашето разрешение. Пен сама определя живота си.

Оуен погледна Пен с високо вдигнати вежди.

Тя наистина искаше да говори с него на четири очи. Той й бе казал, че ще обмисли на спокойствие проблема с детето й, и сигурно го бе направил. Вероятно с това се обясняваше трепетното очакване, с което я изпълваше присъствието му.

Пен си представи лицето на Филип и в сърцето й пламна чувство за вина. Усети, че се изчервява, и бързо се обърна настрана. Кихна и трескаво затърси кърпичката си.

— Надявам се, че заедно с драскотините и сините петна не сте си навлекли и някоя настинка — отбеляза Д’Арси. — Нощта беше много студена.

— О, не, нищо ми няма. Вероятно е от въздуха. Очите му отново светнаха развеселено.

— Искате ли да ми покажете дългата галерия, лейди Пен?

Доколкото знам, там има няколко интересни портрета на Холбайн.

— Моят прачичо крал Хенри беше благодетел на Холбайн — чу се в този миг детски глас.

Джейн Грей, крехка фигурка в проста лавандуловосиня рокля, се бе приближила безшумно до тях. Момиченцето се поклони леко и веднага се обърна към лейди Гуинивиър.

— Лейди Кендъл, надявах се да поговоря с вас за онзи текст на Тацит, за който стана дума миналия път. Ще имате ли малко време? — Момичето хвърли поглед към вратата и потрепери.

Гуинивиър веднага разбра: Джейн се страхуваше, че ще се появи ужасната й майка и ще сложи край на учените им разговори. Сложи ръка на мършавите рамене на момичето и отговори:

— С удоволствие, мила. Наистина трябва да обсъдим текста по-подробно.

Когато двете се оттеглиха в едно тихо ъгълче, Хю остана още малко при Пен и кавалера. Погледът му беше спокоен и ненатрапчив, но Оуен изпита чувството, че този човек е в състояние да проникне и в най-тайните му мисли. Хю потвърди с усмивка поканата на съпругата си и се оттегли. Пен избухна в тих смях.

— Бедната Джейн! Колко щастлива щеше да бъде, ако имаше майка като нашата. Мама никога не е казвала, че Пипа и аз сме я разочаровали — но ние знаем, че много страда от нашата липса на интерес към учението. За нея тази липса е, меко казано, непонятна. Добре, че Ан се интересува от наука повече от нас.

Оуен сложи ръка на рамото й и внимателно я обърна към вратата, която извеждаше в Дългата галерия.

— Значи майка ви е учена?

— О, да! Разговаряше за наука със стария крал Хенри… успя да се справи даже с интригите на лорд Кромуел, лорд пазителя на печата, както и с целия коронен съвет, когато я обвиниха в измяна. — Пен поклати глава и в погледа й блесна възхищение. — Няма друга жена, умна като мама!

„Защо тогава майката и лорд Хю не вярват в историята за първия си внук…?“

Не, той беше единственият, който й вярваше. Когато напуснаха салона, Пен се усмихна облекчено и обърна светналото си лице към Оуен. Бе преписала страницата от сметководната книга и помнеше всички имена и суми. Днес кавалерът трябваше да й обещае, че ще отиде в Хай Уайкомб и ще потърси споменатите личности.

В усмивката й има пресметливост, размишляваше през това време Оуен. Днес беше различна, без обичайното си открито дружелюбие. Очевидно искаше нещо от него. Е, той беше готов да се прояви като внимателен партньор.

В Дългата галерия беше пълно със слуги, вратари и херолди. Дрънчаха прозорци, вятърът влизаше свободно през големите процепи между рамките, тежките стенни килими пред студените каменни стени се издуваха. Пен тръгна бързо в друга посока. Галерията не беше подходящо място за споделяне на тайни.

— Няма ли да разгледаме картините? — попита разочаровано Оуен. — Творбите на Холбайн ме интересуват извънредно много.

— По-късно. Сега искам да говоря с вас.

— Не можем ли да разговаряме, докато гледаме картините? — той се шегуваше, но тя явно не беше в настроение за игрички.

— Да идем ей там — предложи Пен и се запъти към един страничен коридор.

Оуен я последва. Благодарение на дългите си крака я следваше без усилие, макар че тя буквално тичаше. Тази част от характера на Пен го възхищаваше. Сега се държеше като предишния ден, когато я бе последвал в библиотеката. Загадъчна и енергична. Жена със силна воля, която искаше да го използва за целите си.

Пен премина през още няколко коридора, докато стигна до затворена врата в края на дълга галерия без прозорци.

— Искам да говоря с вас поверително — започна тя още щом пристъпи прага на покоите си.

— Така си и мислех — промълви той и влезе след нея.

— След като прекарахме цяла нощ заедно, не виждам защо да не се скрием тук — заяви Пен и в думите й имаше нещо като оправдание.

— Права сте — кимна спокойно Оуен. — Но каква е причината? — И тихо затвори вратата зад себе си.

— По-добре я оставете притворена — помоли Пен.

— Ах! — Той отвори отново. — Широко отворена ли да я оставя или само открехната?

— Не ми се присмивайте — помоли тя.

— Добре, добре. — Оуен изпълни желанието й. — Прощавайте, но ще си позволя да ви напомня, че двамата сме възрастни хора и сме стигнали до точката в живота си, когато можем спокойно да пренебрегваме общоприетите правила на приличието. Майка ви каза нещо в този дух.

— Вероятно сте прав. — Пен въздъхна тежко. — Двадесет и шестгодишната вдовица стои практически извън злото и доброто. Само младите жени трябва да пазят доброто си име, нали, кавалере?

— Сега вие ми се надсмивате — укори я той и видя как в очите й блесна смях. Пен не издържа и се изкиска тихо.

Оуен огледа помещението и затърси неща, които да му дадат още сведения за характера на Пен Брайънстън. Покоите й бяха красиво обзаведени: по стените висяха гоблени в топли цветове, излъсканият под беше покрит с дебели, скъпи килими. В камината гореше буен огън. Миришеше на бор. Златната светлина на восъчните свещи, поставени в метални свещници, се отразяваше в боядисаните в бяло греди на покрива.

В голямата, удобна гостна стая в дома на граф Пемброк нямаше почти нищо, което да принадлежи на сегашната й обитателка. Изключение правеше едрият и очевидно доста стар ръждивокафяв котарак, който примигна мързеливо и се протегна в знак на поздрав.

— Това е Мускатово орехче — представи го с усмивка Пен. Наведе се над котарака и притисна лице към корема му. Дебелият й приятел замърка доволно, обърна се по гръб и разпери крака в изблик на радост. — Вече е на шестнадесет години — допълни Пен и го вдигна на ръце. Дългите му крака увиснаха. — Пипа притежава сестра му Лунна светлина. Когато дойдохме в Лондон, не пожелахме да се разделим с любимците си от Дербишайър.

Тя помилва главата на котарака, остави го на леглото и продължи да разказва:

— Не понася да стои сам. Когато принцесата пътува, и той пътува заедно с нас. На новото място обикновено му харесва и тръгва да преследва котките. Кой знае колко много наследници има по страната.

— Великолепен е! — Оуен подръпна нежно ушите на котарака и жестът му показа, че познава предпочитанията на домашните любимци.

Пен кимна одобрително.

— Значи обичате котки?

— Чувствам ги като… роднини. Не са готови на компромиси и цял живот си остават загадъчни.

— Това е вярно — кимна Пен и изведнъж се почувства несигурна.

Настъпи кратко мълчание. Оуен погледна Пен и разбра, че тя е нервна. Лицето й помръкна, смехът в очите угасна, ръцете й затрепериха и тя ги скри в гънките на маслиненозелената тафтена рокля. Цветът отиваше много на кафявите, изпъстрени със златни точици очи, които бяха втренчени в лицето му.

— Казахте, че ще обмислите моя проблем — заговори решително тя. — Имам нужда от вашата помощ.

Оуен кимна замислено и продължи да чеше котарака между ушите.

— Искате да хвърля светлина върху обстоятелствата около смъртта на сина ви.

— Искам да хвърлите светлина върху обстоятелствата около изчезването му! — поправи го решително тя. Приглади косата си, в която танцуваха златни лъчи, и обясни: — Не мога да се справя сама, а никой друг не иска да ми помогне.

— Ще се опитам да ви помогна, но не се знае дали ще открия нещо — каза предпазливо Оуен.

— Разбирам. — Тя му обърна гръб и се загледа през прозореца. — Дори да е мъртъв, аз трябва да знам. Искам доказателство. — Скръсти ръце под гърдите си и се присви, сякаш се опитваше да прогони силна вътрешна болка.

Оуен отиде до вратата и тихо я затвори. Застана зад нея, обгърна я нежно и зарови устни в косите й.

В продължение на няколко мига Пен не се помръдна. После се обърна в ръцете му и опря лице върху гърдите му. Сърцето му биеше равномерно и й вдъхваше спокойствие. Той плъзна ръка по гърба й, помилва плешките, горната страна на гръбнака. Сърцето му ускори ритъма си. Дъхът му стана горещ и остър. Улови брадичката й и вдигна лицето й към своето. Сега и нейното сърце заби по-бързо.

Устните й се раздвижиха. Подканващо… в радостно очакване? Пен не знаеше, а и не се интересуваше. Имаше само този миг, аромата на греяно вино от устните му, усещането на коравата, но толкова нежна уста. Тя се притисна до него и вдигна ръце да го прегърне. Разперените му ръце обхванаха гърба й, но той остана абсолютно неподвижен. Само устата и езикът му се движеха и я изследваха. Неподвижността му я обгърна, целувката му проникна до дъното на душата й и се усети чак в пръстите на краката.

Целувка на истински майстор, помисли си развеселено Пен, когато отново можеше да мисли. Без настояване, без искане, само сладко сливане и завладяване. Тази целувка беше като дар от небето и в момента тя беше безкрайно доволна, че я получаваше.

Когато Оуен най-сетне отдели устни от нейните и я погледна, никой от двамата не се раздвижи и тя изпита чувството, че телата им са станали едно. Двамата стояха един до друг от цяла вечност — или поне достатъчно дълго, за да се слеят в едно тяло. И това беше съвсем естествено и правилно. Тя затвори очи и се понесе доволно по спокойните черни вълни. Ръцете му я държаха здраво и никога нямаше да я пуснат.

Оуен целуна ухото й и пошепна:

— Е, Пен Брайънстън?

Трябваше й малко време, за да дойде на себе си. Отвори очи, примигна и оскъдно осветеното помещение изведнъж се превърна в ярък летен ден. Оуен я пусна и отстъпи назад. Пен усети горещината на огъня в гърба си и стъпките й отекнаха като гръмотевици в тишината.

— Не съм свикнала да целувам непознати по този начин — пошепна с леко треперещ глас тя.

— Какво ще правим в такъв случай? — попита той и вдигна високо едната си вежда.

— Най-добре да отворим прозореца изцяло — отговори Пен, но тихият й смях не прозвуча много убедително.

— Само за в случай, че го направим отново?

Тя поклати объркано глава. Нищо не й пречеше да пофлиртува безобидно с кавалера. В това нямаше нищо скандално. Вътрешният глас й напомни, че флиртът е начин да си осигури помощта му в опасното начинание. От друга страна обаче, тя се страхуваше от начина, по който бе реагирала на този мъж и целувката му. Имаше чувството, че губи контрол, а на всяка цена трябваше да запази хладния си разум.

— Женен ли сте? — попита внезапно тя, спомнила си любопитството на Пипа.

Светлината изчезна от лицето му — само за секунда, но Пен се разтрепери. В очите му пробяга сянка и затъмни цялото му лице. Много бързо обаче изражението му отново стана спокойно. Усмивката му не казваше нищо.

— Не — отговори натъртено той, — не съм женен. Има ли някаква разлика?

— Да, естествено. Ако пожелая отново да ви целуна по този начин, трябва да съм сигурна, че не навлизам в чужда територия.

Оуен се ухили с разбиране.

— Пряма както винаги! Смятате ли, че отново ще ме целувате по този начин?

Пен наклони глава, сякаш трябваше да размисли.

— Може би да, може би не. Но днес ви доведох тук, за да обсъдим моя случай, кавалере. Не е възможно да отида сама в Хай Уайкомб и да започна да разпитвам. Сигурно ще ме познаят и веднага ще кажат на лейди Брайънстън. Затова си помислих, че вие бихте могли да проведете няколко дискретни разследвания. Направих копие на страницата от сметководната книга.

Тя извади от чантичката на колана си ключ и отиде с бързи крачки до малката ракла в ъгъла. Когато коленичи грациозно, полите й се драпираха красиво около нея.

Оуен я наблюдаваше мълчалив и замислен.

Пен отвори раклата и извади навита на руло хартия.

— Това са имената. Ще разпитате ли тези хора, за да ми помогнете? — Страхът направи въпроса й рязък. Очите й се устремиха с болезнена настойчивост към лицето му. Оуен взе хартията и замислено потупа с нея дланта на другата си ръка.

— Според мен избързвате, Пен. — И остави хартията на близката масичка, без да я разгъне.

Светлината в очите й угасна.

— Няма ли да ми помогнете?

— Напротив. Като ответна услуга.

— Като ответна услуга за какво? — Тя го погледна втренчено. В очите й се сменяха разочарование с объркване.

— Изслушайте предложението ми. — Той направи крачка към нея, но тя се отдръпна. — Не се плашете — засмя се той. — Нямах предвид такава услуга. Макар че — добави и усмивката му се задълбочи — бих бил прещастлив, ако прибавите и нея към онези, които имам предвид.

Пен се опря в стената и разбра, че вече нямаше накъде да отстъпва. Остана неподвижна и зачака приближаването му.

— Не си играйте с мен… Какво е предложението ви?

— Трябва да свърша някои работи в Лондон и те засягат принцесата — обясни спокойно той и обхвана лицето й с две ръце. — Вие ще ми помогнете да ги свърша, а аз ще помогна на вас.

Пен се освободи рязко.

— Изслушайте ме.

— Изразявайте се по-ясно!

— Е, добре. — Той опря ръце в стената от двете страни на главата й и се приближи още малко до нея, за да й позволи да усети топлината на тялото му. Пен не беше в състояние да отдели поглед от черните му очи. Този човек като че ли беше в състояние да чете мислите й!

— Имам нужда от уши и очи в двора на принцесата — обясни без заобикалки Оуен. — Ако се съгласите да ми разказвате за всичко, което Мери обсъжда със съветниците си, ако ме осведомявате за всяка промяна в плановете й и…

— Достатъчно! — извика ужасено Пен. — Искате да шпионирам принцесата!

— Доста силна дума.

— Няма друга!

Лицето му остана спокойно, незасегнато от избухването й; но когато тя се опита да го избута, за да се отдели от стената, той не се помръдна и не я освободи.

— Това не е капан — пошепна той. — Но ако ви направя място, ще избягате. А аз държа да ме изслушате.

Пен стисна устни и не каза нищо. Ала в погледа й светна заплаха.

— Моето правителство е загрижено за принцесата. Не искаме да й навредим, но сега, когато кралят е сериозно болен, нейната позиция е много… деликатна. Никой не знае какво е замислил Нортъмбърленд, но ние сме почти сигурни, че не защитава интересите на Мери. Затова трябва да знаем какво върши той и какво мисли и планира Мери.

Оуен помълча малко, за да й даде възможност да вникне в думите му, и продължи:

— Брат ви заема важно място в дома на Нортъмбърленд и със сигурност знае какво замисля дукът. Лорд Робин вероятно ви разказва за тези неща? — Той я погледна въпросително.

В момента Пен изпитваше към него само презрение и отвращение.

— Искате да се опитам да проникна в тайните на брат си, за да ви ги разкрия?

— Аз бих се изразил другояче — поправи я той. — Ако обичате принцесата, трябва да работите с мен. — Гласът му прозвуча неочаквано остро.

Секундите минаваха, но Пен мълчеше. Оуен опита още веднъж и този път подбра думите си много грижливо.

— Мислех, че се възмущавате от факта, че брат ви върши мръсната работа на Нортъмбърленд. — Погледът му не се откъсваше от лицето й.

Пен шумно пое въздух и лицето й пламна — знак, че беше осведомена за действията на брат си. Очевидно несъщите брат и сестра нямаха тайни един от друг.

— Светът на шпионите не е голям — обясни спокойно Оуен. — Една от задачите ни е да опознаем всички хора, които се движат в него.

Пен отново не каза нищо, но вече бе проумяла, че шпионите по необходимост се познават помежду си. Робин явно знаеше, че Оуен също работи в този тайнствен свят, и това обясняваше явната му враждебност към кавалера.

— Не мислите ли, че е по-добре да се работи за Мери, вместо за дука? — попита настойчиво той.

Макар че имаше свое мнение за Нортъмбърленд, Пен не можеше да приеме подобна обида към Робин.

— Сигурна съм, че Робин прави това от лоялност към Нортъмбърленд и Съфолк. Те са негови приятели и благодетели още от детските му години — защити го разгорещено тя. — За разлика от него вие се водите от собствените си цели!

— Аз съм лоялен към Франция — поправи я той тихо. — Не виждам разлика между брат ви и мен, макар че той служи на човек, чийто мотив е личното честолюбие, докато аз служа на краля и родината.

— Нямате право да критикувате Робин!

— Прощавайте. Просто бях длъжен да обясня.

— По този начин няма да се оправдаете — изсъска тя.

— Щом така смятате. — Оуен вдигна рамене.

— Защо трябва да ви вярвам? Защо да е по-вероятно французите да подкрепят Мери, отколкото например… например испанците? Братовчед й императорът изпрати кораби, които да я ескортират в случай, че реши да отиде във Фландрия. А какво направи Франция?

— Ако напусне Англия, Мери ще се сбогува завинаги с шанса си да седне на трона. Вие го знаете, тя също го знае. Сигурно точно по тази причина още не е избягала. Ние сме готови да я подкрепим в борбата й срещу Нортъмбърленд и съветниците му.

— Във ваш интерес! — Пен буквално изплю тези думи.

— Естествено — гласеше спокойният му отговор. — Аз не се преструвам, че работя от любов към ближния, а ви предлагам честна сделка. Вие ми доставяте информация, а аз ви помагам да търсите истината за сина си. Искам само да добавя, че съм много добър в разкриването на истината.

— Сигурно е така. — Гласът й прозвуча презрително. — Това е част от работата на шпионина!

— Шпионството е много необходим занаят — отговори спокойно Оуен. — Нито един двор, нито едно правителство не могат да съществуват без шпиони. Убеден съм, че вие също го разбирате, макар да не желаете да го признаете.

Пен извърна глава. Той казваше истината. Тя обичаше своя несъщ брат, въпреки че не одобряваше забъркването му в интригите на Нортъмбърленд. Освен това беше убедена, че Робин няма да извърши нищо нечестно, колкото и безскрупулен да беше дукът в своето честолюбие. Робин никога не би се възползвал от тъгата и болката на други хора в своя изгода.

Оуен чакаше отговор и когато не го получи, каза само:

— Предложението ми е в сила, Пен.

Младата жена си пожела да избяга някъде много далеч. Близостта му я объркваше. Единственото чувство, което имаше значение в момента, беше убедеността, че той я е измамил. Първата целувка, постоянната му близост, интересът към нея… само защото е искал да я направи своя съучастница.

Вероятно трябваше да му откаже. Да изкрещи в лицето му, че не иска да има нищо общо с мръсната му дейност и че не желае да го вижда никога повече. Точно това трябваше да направи. Но от друга страна… той беше опитен шпионин. Ако някой можеше да открие истината за сина й, това беше само Оуен Д’Арси. Освен това… може би той беше прав. Може би французите наистина искаха да помогнат на Мери. Пен не се съмняваше, че принцесата е застрашена. Още откакто бе навършила пълнолетие, Мери беше в постоянна опасност.

Но Оуен… той я бе измамил. Остави я да вярва в нещо, което не отговаряше на истината. Всъщност какво значение има това? — запита се тя, изведнъж отрезвяла. Тя също го използваше. Или поне имаше намерение да го направи. Къде беше разликата?

Едновременно с това й стана ясно, че между тях имаше още нещо, нещо друго, което сега не можеше да разбере. Отново усети объркване и го блъсна в гърдите в отчаяно усилие да увеличи разстоянието помежду им.

Оуен отпусна ръце и отстъпи крачка назад. Пен мина покрай него, дишайки тежко, сякаш не й достигаше въздух. Спря в средата на помещението й се обърна към него.

Толкова отдавна не беше хранила надежди…

Той беше единственият й шанс да сложи край на ужасната неизвестност, в която живееше. Толкова дълго носеше в сърцето си мъчителната болка, толкова отдавна гледаше на света през плътно було, което размазваше контурите на всекидневния живот. Пред коравата реалност на нейната фиксидея всичко избледняваше и ставаше неясно. Това беше първата и последната й мисъл всеки ден, всяка нощ.

— Е, добре, съгласна съм — кимна тя. — Ще сключим сделка, която почива на взаимност.

Оуен кимна сериозно.

— Бих искал да не ме гледате с толкова отвращение, Пен.

— Какво очаквате? — отзова се остро тя. — Вие ме принудихте да сключа тази сделка… как бих могла да мисля добро за вас?

— Искам да гледате на мен като на човека, който съм. Аз изпълнявам мисия, участвам в голямата световна игра. И съм прагматик. Брат ви прави същото. Толкова ли е лошо?

— Не се сравнявайте с Робин! Вие сте шпионин и интригант — отговори горчиво тя. — Вие ме измамихте. Преструвахте се, че… че… о, нямам думи! — Тя разпери ръце, за да го задържи далече от себе си.

— Не съм ви лъгал, Пен — отговори вразумително той и посегна да хване ръката й. — Не съм се преструвал. Всичко беше честно. — Поднесе ръката й към устните си и заключи: — Ние ще бъдем партньори. Вие и аз.

Шепотът му прозвуча като обещание, наистина двусмислено, но Пен го схвана по желания от него начин. Пръстите й се стегнаха в хватката му, сякаш се готвеше да забие нокти в дланта му… като в прилив на гореща страст.

— Пен… Пен! Къде си?

Гласът на Робин процепи тишината.

Пен моментално изтръгна ръката си. Лицето й пламна, сякаш бе извършила непростим грях. Точно сега ли трябваше да се появи Робин? Нетърпелив както винаги, брат й вече чукаше настойчиво.

Пен се обърна рязко и отвори широко вратата.

— Какво има, Робин? Принцесата ли ме вика?

Робин веднага забеляза застаналия до камината кавалер Д’Арси и едва успя да скрие слисването си. Оуен срещна спокойно погледа му и кимна. Робин изкриви уста, бузите му се зачервиха от гняв.

— Прощавай, Пен, не знаех, че приемаш гости тук…

— Не бих искал да поставя на изпитание гостоприемството ни, мадам — проговори тихо Оуен и безшумно прекоси помещението. Поклони се пред Робин и изписа на лицето си учтива усмивка. — Радвам се, че ви срещнах отново, лорд Робин. Сигурно няма да е за последен път.

Пен стисна здраво устни. Робин отговори сковано на поклона и не каза нищо.

Кавалерът се сбогува и Пен затвори вратата след него. Вече мислеше само за ролята, която й предстоеше да играе. Всички трябваше да вярват, че двамата с кавалера са добри приятели. Робин не бива да заподозре какво стои в основата на връзката им.

— Какво има, Робин? Защо е това неодобрително изражение?

— Не бива да се срещаш с непознати в покоите си — изрече той и около устата му се изписа добре познатата упорита линия.

— О, не ставай смешен! Никому не дължа обяснение за поведението си, Робин, и не считам за нужно да се оправдавам. Аз съм вдовица, не някоя плаха девойка — и ще се забавлявам, с когото и където искам.

— Ти не знаеш нищо за Оуен Д’Арси — изсъска Робин. — Какво те кара да мислиш, че можеш да му имаш доверие?

— За какво да му имам доверие? — Пен срещна погледа му със същата упоритост.

— Знаеш какво имам предвид. — Зачервените му бузи пламнаха още по-силно.

Пен вече не можеше да се преструва, че се гневи. Двамата с Робин бяха твърде близки и той без съмнение беше загрижен за нея. Само ако можеше да му каже истината и да обясни тази пакт с дявола! За първи път през всичките тези години, откакто се познаваха, тя имаше тайна от него и трябваше да я опази на всяка цена.

— Защо не го харесваш? — попита тя, като се постара да изрази умерено любопитство. Естествено, той нямаше да й каже, но тя беше длъжна да му зададе този въпрос.

Робин избегна погледа й. Наведе се към огъня и разбута цепениците, докато лумнаха буйни пламъци и се разхвърчаха искри. Помещението се изпълни с дим.

Пен се закашля и се опита да прогони дима с махане на ръцете.

— Не си играй с огъня, Робин. Тук е приятно топло.

— Напротив, студено е — защити се той.

Пен отиде до масичката и наля вино в сребърна чаша.

— Дано това те стопли. — Подаде му чашата и отново попита: — Ще ми кажеш ли защо кавалер Д’Арси не ти харесва? Вчера твърдеше, че никога не си го виждал.

Робин отпи голяма глътка. Много искаше да й каже какво знае за Оуен Д’Арси, но не биваше. Засега. Лоялността му изискваше да следва заповедите на Нортъмбърленд. Поне докато нарастващото му недоверие към дука не се оправдаеше. Около клатещия се трон на младия крал се ковяха какви ли не интриги. Умният мъж трябваше да намери сигурна пътека в тази бъркотия. В момента не можеше да си позволи прибързани действия.

— Просто не го харесвам — изръмжа той и преглътна недоволството си от тази полуистина. — В негово присъствие се чувствам неловко. Загрижен съм за теб, Пен.

— Разбирам те. — Тя се надигна на пръсти и го целуна по бузата. — Аз също съм загрижена за теб. Но те уверявам, че нямаш причини да се тревожиш, Робин. Аз съм напълно в състояние да се грижа сама за себе си.

— Така си мислиш — промърмори той и също я целуна. — Какво знаеш за този човек, сестричке?

Пен се поколеба.

— Не много — призна тихо тя и добави целенасочено: — Но харесвам компанията му.

— Да не би да си влюбена в него? — В погледа на Робин светна неподправен ужас.

— О, не, разбира се, че не! — засмя се тя и махна с ръка, защото съзнаваше, че смехът й не е особено убедителен. — Но имам право да се забавлявам, нали? Пипа също го прави и никой не я укорява.

— Пипа е различна. Никой не очаква от нея да бъде сериозна, докато ти винаги си приемала нещата сериозно.

— Да, може би. — Пен го целуна и по другата буза. В момента мразеше и себе си, и Оуен Д’Арси. Но най-силно мразеше майката на Филип. Докато постигнеше целта си, сърцето й трябваше да се превърне в камък.

— Робин, аз те обичам много, но няма да допусна да се месиш в живота ми. Съжалявам, че не харесваш Оуен, защото аз го харесвам. Докато не ми кажеш основателна причина да не му се доверявам, ще следвам инстинкта си и ще продължа да общувам с него. Ясна ли съм?

Робин нямаше какво да отговори. Беше готов да даде живота си за Пен, но тя имаше право да живее, както си иска. Познавате силните й страни, възхищаваше й се и искаше да бъде като нея. Пен не се люлееше като тръстика по вятъра — както правеха повечето хора в техния свят. Тя следваше принципите си твърдо и неотклонно и не виждаше причини да ги променя.

Как би могъл да я защити, без да й се довери? Въпросът щеше да продължи да го измъчва, защото за момента нямаше отговор.

7

В приемната миришеше на свещи, дим, силни парфюми и сгорещена плът. В напразен опит да спрат течението, което проникваше през скърцащите капаци на прозорците, всички завеси бяха спуснати и закрепени с игли.

Майлс Брайънстън потропваше нервно с крак и мръщеше нос, за да прогони гадната миризма, която се носеше откъм сламата, с която бе поръсен подът. Откога не са слагали прясна слама? — запита се той с необичайна за него чувствителност. На тока на ботуша му залепна нещо пихтиесто и той се потърси от отвращение. Изруга ядно, остърга тока си в дъските и се обърна към вратата, която се отвори точно в този момент.

— Добре сте ни дошъл, милорд. Очаквахме ви едва след две седмици. Това не е обичайното ви време за посещения. — Думите и тонът бяха своеобразна смесица от угодничество и остра подозрителност и бяха придружени от силна миризма на ракия.

— Обстоятелствата се промениха, мистрес Болдър. — Майлс се стараеше да говори рязко, заповеднически, макар че собственицата на бордея на Саут Бенк го обезкуражаваше с всеки пробождащ поглед на дълбоко хлътналите си очи. Много пъти се бе опитвал, но не можеше да си представи какво караше мъжете да търсят услугите й. При него съответните органи се отпускаха и сбръчкваха още щом чуеше стъпките й по стълбата. Какво щастие, че днес бе дошъл с друго намерение. Отново се ядоса, че майка му не бе дошла лично да поговори с мистрес Болдър, а бе изпратила него. Тя щеше да се справи лесно с тази вещица.

— Така ли? — Старата присви очи и стисна устни по начин, който винаги напомняше на Майлс за задница на пиле. — И защо, милорд?

— Ние… майка ми… — Майлс си заповяда да се стегне. — Вдовстващата контеса Брайънстън и аз променихме решението си, мистрес Болдър. Разбира се, ще ви платим до края на месеца.

— Бяхме се уговорили за половин година, милорд. — Мадам се наведе над ниската масичка и напълни две калаени канчета от кожения мях. — Заповядайте. Това укрепва сърцето, драги ми господине.

Въпреки усмивката й Майлс поклати глава и посегна към дръжката на рапирата в колана си. Така се чувстваше повече господар на положението, но за негово съжаление жестът му изобщо не впечатли грозната мистрес Болдър.

Тя изпразни канчето на един дъх и доволно изтри устата си с опакото на ръката.

— Разбира се, не може да очаквате, че ще се откажа от възнаграждението си за шест месеца, нито вие, нито уважаемата ви майка. Аз съм делова жена, милорд, и имам задължения. Освен това трябва да мисля за момичетата. Ще разваля договора ни, ако си получа парите. Казахте шест месеца, значи шест месеца. Платете ми за шест месеца и ще ви дам, каквото искате — не преди това.

Майлс се опита да мисли за майка си, за да си вдъхне сили. Но вече не беше сигурен дали страшната вдовстваща контеса би била в състояние да се справи с мистрес Болдър.

— Ще ви платя до края на месеца — отговори твърдо той и бръкна в джоба си с надеждата, че перспективата да получи налични пари ще размекне сърцето на жената насреща му. — Ще прибавя още няколко гвинеи в знак на добрата си воля. — Раздруса кожената си кесия и монетите зазвъняха подканващо.

Жената го погледна разочаровано.

— Вижте, милорд, вече ви обясних, че това не е достатъчно. Сделката си остава сделка и досега двете страни я спазваха. Аз си изпълнявах задълженията, нали? Не можете да се оплачете. — Заплахата в тона и погледа й беше недвусмислена. Майлс не посмя да погледне в зачервените й свински очички.

— Не, не — отвърна бързо той, — не ви обвинявам в нищо, но за съжаление обстоятелствата се промениха. Трябваше да потърсим друго решение.

— Разбирам. — Жената скръсти ръце под мършавите си гърди. — Щом вината не е моя, сър, трябва да приемете, че искам да получа цялото обещано възнаграждение. Ще си платите за шест месеца, както се уговорихме. — Тя протегна ръка и алчните й пръсти се свиха като нокти на хищна птица. Изпочупените нокти бяха ужасно мръсни и Майлс се разтрепери.

В крайбрежния квартал срещу църквата „Сейнт Пол“ имаше много по-хубави бордеи, но лейди Брайънстън бе поръчала на сина си да избере заведение, което не се посещава от джентълмени от техния кръг. Бордеят на мистрес Болдър отговаряше на това условие, но беше непозната територия за Майлс. Днес за пореден път установи, че обичайното му властно и нахално държание не даваше плодове пред собственицата — вероятно защото тя общуваше с клиенти от нисшето съсловие: моряци от всички европейски страни, каруцари и пътуващи търговци, които оставаха за малко в града и се отдаваха на необуздани забавления.

— Естествено — продължи замислено мадам, без да отдръпне протегнатата си ръка, — има хора, които ще платят хубава сумичка за онова, което знам. — Тя се ухили широко и заплахата стана още по-явна. — Аз не съм бъбрива, милорд, но такива неща не остават дълго в тайна…

Майлс изпита неудържимото желание да я стисне за гушата. Но мисълта да я докосне предизвика гадене. Ако изпълнеше искането на старата, майка му щеше да крещи. Лейди Брайънстън мразеше да се харчат пари за щяло и нещяло и не даваше дори едно пени повече, отколкото беше абсолютно необходимо. Въпреки честите оплаквания на Майлс, че като граф трябва да разполага с повече пари, отколкото му се отпускаха всеки месец, тя продължаваше да държи финансите на семейството с желязна ръка. Но след заплахата на мистрес Болдър нямаше друг изход, освен да плати.

— Добре, ще ви платя за четири месеца — започна да се пазари той.

Мистрес Болдър поклати глава.

— Няма да седя тук цял ден и да се пазаря с вас, милорд. Имам си достатъчно работа. Момичетата започват да се будят, всяка минута на вратата може да почука клиент. Вземете онова, за което сте дошли — но първо си платете, каквото ми дължите, и си вървете по живо, по здраво.

Майлс въздъхна и раменете му увиснаха. В този момент приличаше на смачкана жаба. Извади от джоба си кожената кесия и започна да брои златни и сребърни монети под критичния поглед на мадам. Тя броеше заедно с него и веднага щом Майлс сложи на масата последната монета, протегна ръка и прибра парите с алчен жест. Отключи бързо едно обковано с желязо ковчеже и ги пусна вътре. Заключи го веднага, прибра ключа в джоба си и се обърна делово към клиента си:

— Готово. Отивам да донеса онова, за което сте дошли.

Майлс зачака нетърпеливо. Бързаше, защото трябваше да изпълни задачата си в Саут Бенк, преди да ударят камбаните за затваряне на Лондонския мост през нощта. Майка му очакваше да й разкаже всичко, преди да го изпрати с жена му на празненството по случай деня на Тримата крале в Гринуич палас, където трябваше да си поговори доверително с дук Нортъмбърленд…

Майлс въздъхна тежко. Знаеше, че ще му е много трудно да участва в лудите забавления по случай деня на влъхвите, без да се подкрепи с повечко алкохол. Ала трябваше да опази главата си ясна, за да изпълни поръчението на майка си. Все по-често в сърцето му се надигаше копнеж по безгрижното време преди смъртта на Филип, когато се забавляваше необуздано с приятелите си, ловуваше и посещаваше изискани бордеи, без да се притеснява от неудобни въпроси и досадни препятствия. Но майка му бе решила друго…

Той въздъхна отново. В този миг мистрес Болдър се върна отново с вързоп дрипи в ръце.

Майлс пое вързопа от ръцете й и излезе в студената вечер. По сивото небе се гонеха черни облаци, въздухът миришеше на сняг. Насочи се към едно от заведенията, намиращи се по-далече от брега: тясна, висока къща с фронтон и ронеща се мазилка. За да стигне до горния етаж, трябваше да се изкачи по паянтовата външна стълба. Къщата беше много подобна на онази, която бе напуснал.

След чукането му увисналата на пантите врата се отвори само няколко сантиметра. Майлс влезе в тесния коридор и отново се намръщи от лошата миризма. Здравните инспектори не си даваха труд да проверяват подобни заведения и почти всички жени в тях бяха заразени. Това означаваше, че нито един от приятелите му не би дошъл в това място — поне едно нещо, което щеше да хареса на майка му.

Пазарлъкът с жалката старица, чиито зачервени очи святкаха хитро под увисналите мигли, не продължи повече от четвърт час. Майлс се освободи от товара си, слезе на тясната уличка към брега и вдъхна дълбоко студения въздух, за да прогони вонята на бордеите. От една отворена врата струеше сладка миризма на карамфил, мускатов орех и вино. Жените вътре се смееха примамливо и многообещаващо, някой свиреше на лютия. Майлс подуши и печено месо и устата му са напълни със слюнка.

Спря насред улицата и се поколеба като хрътка, надушила следа. Дългът го зовеше към Лондонския мост — но тогава щеше да застане пред майка си и да признае, че се е проявил като страхливец и е изпълнил наглите искания на мистрес Болдър. Джоан щеше да реагира с тъга и разочарование, но лейди Брайънстън щеше да се изкаже остро и презрително за характера на сина си, неспособен да изпълни както трябва и най-простото поръчение. Понякога Майлс се питаше защо майка му винаги бе предпочитала него пред Филип. Брат му беше толкова умен и способен…

Отговорът се таеше някъде дълбоко във вечно замъгления му от алкохола ум: Филип винаги показваше сила на волята; Филип се противопоставяше дори на майка си. Докато той… той винаги изпълняваше желанията й. Лейди Брайънстън не търпеше около себе си хора със силна воля. Ако Пен не беше толкова упорита, майка му сигурно щеше да намери друго решение за бъдещето й.

Граф Брайънстън направи гримаса. Предстоеше му да изслуша поредната наказателна проповед; след нея щеше да дойде неприятна и най-вече суха вечер. През цялото време трябваше да дебне случай да проведе уж непринуден разговор с дук Нортъмбърленд. Та той почти не го познаваше!

От гърдите му се изтръгна дълбока въздишка. В следващия миг, без да помисли повече, той последва обонянието си и мина през отворената врата, за да влезе в топлия, сладко ухаещ свят на жените и греяното вино. Къщата беше гостоприемна, момичетата всеки месец биваха преглеждани от здравните инспектори, стаите бяха топли и уютни, имаше дори градина, осветена с факли. Изпълнен с радостно очакване, Майлс разтърка ръце и поздрави учтиво излязлата да го посрещне в просторното фоайе изискано облечена жена.

Изобщо не бе забелязал мъжа, който стоеше до входа на бордея извън светлия кръг на факлите.

Оуен вдигна ръка към устата си. Между веждите му се вряза дълбока бръчка. Бе излязъл от палата на епископа на Уинчестър след няколко плодотворни разговора със слугите на негова светлост. Наученото беше много полезно за Франция. По пътя бе забелязал Майлс Брайънстън да излиза от една от най-жалките улички на Саут Бенк и го бе проследил. Дори да нямаше нищо общо с Пен, инстинктът на професията щеше да го накара да проследи важната личност, която нямаше какво да търси в жалките бордеи, извънредно вредни за мъжкото здраве. Там всеки можеше да получи жена за няколко гроша, но се излагаше на опасност да бъде ограбен или да пипне някоя неприятна болест.

Каквото и да търсеше графът в тъмните, влажни улички отвъд светлините на изисканите публични домове, извън света на мъжете от неговото съсловие, то не беше жена. Ако се е забавлявал с някоя евтина уличница, сега нямаше да влезе в публичния дом, заключи логично Оуен.

А може би Брайънстън имаше перверзни предпочитания? Това не би го учудило. Бе събрал сведения за семейство Брайънстън, за да е сигурен, че историята на Пен не е измислица на съкрушена от скръб вдовица — както смятаха всички останали.

Картината, която се получи, не беше особено приятна и Оуен се убеди, че в историята на Пен има нещо вярно. Майлс беше известен като глупак и некадърник, подчинен на низките си инстинкти и напълно подвластен на честолюбивата си майка. Когато говореха за вдовстващата контеса и честолюбието й, повечето хора се подиграваха с алчността и ограничения й ум, но твърдяха, че е способна дори на убийство, за да наложи волята си.

Всичко това означаваше, че не може да отмине твърденията на Пен с лека ръка. Твърде възможно беше безмерното честолюбие да е подтикнало старата към страшни престъпления. Освен това опитът му показваше, че човек, съчетаващ в себе си алчност, честолюбие и пълна безскрупулност, е много опасен противник.

Филип, братът на Майлс, е бил съвсем различен от другите членове на семейството. Всички са го обичали и ценели. Преждевременната му смърт била възприета като истинска трагедия.

Да, твърде възможно беше Майлс да задоволява перверзните си предпочитания в задните улички, а после да търси облекчение в по-здравословна обстановка. Но може би зад странното му поведение се криеше нещо друго.

Оуен влезе в светлия кръг и пристъпи прага на бордея. Насреща му веднага излезе елегантна дама, която го поздрави с дружелюбна усмивка. Малък паж му предложи чаша топло вино.

— Оттук, милорд! — Мадам го въведе в красиво облицовано помещение с две камини, в които гореше буен огън. Газени лампи разпръскваха приглушена светлина. Момичета стояха на групи и бъбреха. Скритите погледи, които хвърляха към новодошлия, го оценяваха като жребец на пазара — обръщане на същинската ситуация, осъзна Оуен и едва не се изсмя с глас.

Майлс Брайънстън стоеше пред камината в другия край с чаша медовина в ръка и оглеждаше присъстващите жени със самодоволно изражение. Преди Оуен да е успял да се приближи към него, изпразни чашата на един дъх, хвърли я зад гърба си и махна на една от хубавиците. Когато тя застана пред него, той сложи ръка на кръста й, вдигна я на ръце и я понесе навън. На минаване закачи Оуен, но изобщо не го забеляза.

— Какъв мъж — отбеляза като на себе си Оуен.

— Постоянен клиент, милорд — отговори собственицата с дискретна усмивка. — Ще направите ли избора си?

— Днес имам желание за приятен разговор на чаша хубаво вино. Вероятно разполагате с някоя дама, която умее да води духовит разговор. Ако ми я доведете, ще се радвам на компанията й — отговори Оуен с изискан поклон.

Жената го изгледа преценяващо. Инстинктът й подсказваше, че клиентът е джентълмен, макар че желанията му не бяха обичайни за заведението й.

— Ако желаете да послушате музика… Сали умее да свири на лютня.

— С удоволствие — кимна мъжът. — Донесете бутилка бургундско. Смятам да седна до огъня. Когато приятелят ни слезе, ще го поканя на чаша хубаво вино. Нали ще го уведомите за желанието ми, мадам?

— Разбира се, милорд! — Жената размени няколко думи с момичетата, едно от тях се отдели от групата и се запъти към Оуен, който се бе настанил удобно на дългата пейка пред камината.

Момичето направи реверанс и огледа с интерес необикновения клиент, който бе дошъл в бордея само за да слуша музика.

— Желая ви хубава вечер, милорд! Ще ви донеса вино и ще взема лютнята си, ако желаете да ме слушате.

Оуен кимна любезно.

— Убеден съм, че изпълнението ти ще ми хареса. Ти си Сали, ако не се лъжа?

— Да, сър. — Момичето се изчерви, сякаш беше невинна девойка, а не проститутка, която работеше тук от половин година. Никога не беше виждала такъв красив клиент.

Кавалерът прекара следващия половин час с чаша в ръка, заслушан в изпълнението на момичето. Макар и малко несръчна, Сали очевидно имаше музикален талант. Така дочака спокойно слизането на Брайънстън.

Жертвата му се появи много скоро. Брайънстън застана на вратата, придружен от собственицата на бордея. Шкембето му издуваше жилетката, лицето му беше цялото на петна от алкохола и напрежението. Примигваше често-често, опитвайки се да открие кой го бе поканил.

Оуен се надигна и даде знак на момичето да се отдалечи. Майлс направи няколко несигурни крачки към него.

— Не знам къде съм имал вече честта, сър — изрече той с натежал език. — И не мога да си представя какво искате от мен.

— О, разбира се, че вече сме се срещали, милорд. Аз съм кавалер Д’Арси — на вашите услуги! — Оуен посочи пейката насреща си. — Искате ли да ми правите компания? Бургундското на нашата домакиня се оказа неочаквано добро. Надявам се да ви опозная по-отблизо.

— Аха — промърмори глуповато Майлс и очевидно продължи да се пита какво ли искаше от него този надут кавалер. — Не виждам какво бих могъл да направя за вас, сър. Никога не съм ви виждал!

В отговор Оуен го удостои с дружелюбна усмивка и обясни с мелодичния си глас:

— Прощавайте. Вероятно трябваше да се представя, когато присъствах на вашия прием в чест на принцеса Мери.

— Аха… да, естествено. — Майлс изобщо не си спомняше за този мъж, гост в къщата му. Вероятно това беше грешка и той побърза да я поправи. — Извинете, кавалере, не ви познах. — Ухили се похотливо и му намигна. — Нали разбирате, мислех за други неща…

— Да, разбирам — успокои го Оуен. — Освен това наистина не сме представени официално един на друг. — Усмихна се и добави: — А аз не се отличавам от множеството.

Майлс най-сетне го огледа обстойно и установи, че това не отговаря на истината. Остана с впечатлението, че всеки, който е видял веднъж кавалера, няма да го забрави толкова лесно.

Оуен се отпусна на пейката, изпружи дългите си крака и опря ботуши на перваза на камината. Майлс се настани насреща му.

— Нали ще пийнете с мен, уважаеми господине? — Д’Арси посегна към бутилката, оставена на масичката до пейката.

— Да… благодаря, много сте любезен. — Майлс грабна чашата, която му подаде кавалерът, помириса виното и кимна.

— Наистина е добро… превъзходно.

Оуен отпи малка глътка и заговори спокойно:

— Простете прямотата ми, лорд Брайънстън, но предпочитам да заговоря веднага по същество.

Майлс вирна нос и изгледа мъжа насреща си със замъглен поглед.

— Слушам ви…

— Става въпрос за вашата снаха, лейди Пен Брайънстън.

— Кавалерът се намести по-удобно и се усмихна очарователно.

Изражението на Майлс показа странна смесица от объркване и внезапно пробудила се бдителност.

— Какво за нея?

— Намирам я интересна.

Майлс го погледна неразбиращо.

— Защо?

— Защо се изненадахте толкова? — попита Оуен с вдигнати вежди. — Вашият брат например…

— Филип… тя улови Филип в мрежата си, за да вземе титлата му — обясни Майлс, взе бутилката и напълни чашата си. При това не посмя да погледне Оуен в очите и кавалерът вдигна рамене.

— Какво ме е грижа за старите истории, приятелю? Аз се интересувам от вдовицата.

Майлс бе изпълнен с подозрение и алчност.

— Тя не притежава нищо от семейното имущество. Даже зестрата й. Тя бе поверена на финансисти, които да я управляват от името на сина й, но сега никой не смее да се докосне до парите, защото детето не оживя. Даже лейди Кендъл не може да подчини закона на волята си. Такова беше решението на дъщеря й. Детето е мъртво и тя няма достъп до парите.

Той изпразни чашата си и млясна доволно. Домакинът му напълни чашите отново.

— Не мога да си представя защо дамата ви интересува. Истината е — Майлс продължи да пие виното си на едри глътки, — че из не се задържам дълго в нейната компания. Тя си мисли, че е твърде изискана за нас. — Той се оригна и погледна празната си чаша. — Дяволски добро е това вино! Как само затопля…

— Прав сте. — Оуен посегна към бутилката. — Значи вашето семейство не одобри избора на брат ви?

Стъклените очи на Майлс примигнаха и той се наведе към Оуен.

— Тя не бе избрана от майка ми — обясни той многозначително. — Твърде своенравна, за да й хареса. Но това беше брак по любов и кралят и принцеса Мери го одобриха. Какво можеше да направи майка ми? Не й остана нищо друго, освен да се примири. Господи, как я мразеше!

— Сигурно животът под един покрив е бил много труден — отбеляза неутрално Оуен.

— О, само да можехте да видите как цялата настръхваше! — Майлс посегна към бутилката, разклати я и изпразни остатъка в чашата си, без да го е грижа има ли вино за човека, който го бе поканил.

Оуен веднага даде знак на Сали. Момичето взе празната бутилка и се намръщи, когато Майлс го ощипа болезнено по задника.

Кавалерът отново отпи малка глътка и се облегна назад.

— Според мен лейди Пен е кротка и покорна дама — отбеляза небрежно той.

— О, кавалере, вие изобщо не я познавате! Хитра е като лисица. Майка ми не можеше да я понася. Често беше достатъчен само един поглед и… Филип и Пен я пренебрегваха, а моята майка не понася това. — Майлс подаде чашата си на Сали, която стоеше до него с нова бутилка. Погледът му все повече се замъгляваше, думите ставаха неясни. — Който пренебрегва майка ми, сам си търси белята. И двамата го изпитаха на гърба си.

— Как по-точно? — Оуен вдигна чашата към устните си. Тъмният му поглед следеше незабележимо всяко движение на мъжа насреща му.

В свинските очички на Майлс светна хитрост, ноздрите му се издуха.

— Трябва да запомните едно — и то завинаги! — Той се изсмя мрачно. — Който се опита да застане на пътя на моята майка, получава заслуженото си наказание. И онези двамата бяха наказани. — В изражението му се примесиха самодоволство и злоба.

— Значи ме съветвате да не се занимавам повече с вдовицата? — попита спокойно Оуен.

— Аз не бих я докоснал даже с нажежени клещи — изтърси Майлс във внезапен прилив на енергия. — Според мен тя не е наред с главата. — Опря главата си на ръцете и заключи дълбокомислено: — А и на мама няма да й хареса.

Изражението на Оуен остана напълно безразлично, макар че ръцете го сърбяха да стисне дебелия врат на Майлс Брайънстън и да го удуши. Буквално усещаше под пръстите си пулса в аортата. Какво искаше да каже този отвратителен дебел глупак? При благоприятни обстоятелства щеше да изтръгне истината от него само за минути. За съжаление това удоволствие — а то наистина щеше да бъде удоволствие, — трябваше да почака.

— Много съм ви благодарен за съвета — изрече любезно той. — Предполагам, че след смъртта на съпруга си лейди Пен се е върнала при семейството си?

— О, не! — Майлс поклати замислено глава. Между краката му се стрелна мишка и той я изрита инстинктивно. — Мама не го допусна. — Той сведе поглед към замаяната мишка и вдигна тежкия си ботуш, за да я довърши.

Без да помисли какво прави, Оуен с бързо движение изрита мишката под пейката. Не обичаше мишки, но не можеше да стои и да гледа как Майлс мачка нещастното животинче с ботуша си.

Лорд Брайънстън изобщо не се учуди на изчезването на жертвата си и продължи, сякаш не го бяха прекъсвали:

— Тогава Пен беше бременна и се получи ужасна бъркотия. Мама каза, че детето е Брайънстън и трябва да се роди в семейното имение; обаче Кендълови настояха лейди Гуинивиър да присъства на раждането. Мама не искаше да ги вижда, защото се опасяваше да не приложат някой от злобните си номера.

За да потвърди думите си, той закима разпалено.

— Мама знаеше, че те ще направят всичко, за да вземат Пен, и това я вбесяваше. Все пак детето беше наследник на нашата титла и богатство. — Той пи отново, задави се, закашля се мъчително и затисна с две ръце устата си. — В крайна сметка нещата се уредиха.

В очите на кавалера блесна искра и веднага угасна.

— Как по-точно?

— Болките на Пен започнаха месец по-рано, дълго преди да пристигнат Кендълови. Мама уреди всичко.

Какво точно е уредила — подранилите родилни болки или само раждането? Ала изражението на Оуен не издаде нищо от бушуващите в главата му мисли.

— И детето умря?

Майлс разтърси глава и впи поглед в събеседника си, опитвайки се да се концентрира.

— Да, защо? — В гласа му изведнъж звънна нападателност.

— О, просто попитах. Такива неща се случват често — отговори небрежно Оуен.

— Да, умря — отговори кратко Майлс. — Мъртвороден син. Това е известно. Всички го знаят. — Той присви очи и попита подозрително: — Да не би Пен да е говорила с вас за това?

Оуен поклати глава. Пръстите му потръпваха и той не успяваше да ги овладее.

— Само го спомена бегло.

Погледът на Майлс остана непроменен, когато го заплаши с пръст.

— Не я слушате, когато ви говори за детето си! Тази жена не е наред с главата. Не ми се ще да ви обезкуражавам, но даже семейството й не й вярва. Нали ви казах, тя не е с всичкия си!

— Много съм ви благодарен за съвета, лорд Брайънстън. Вече разбирам, че щях да направя голяма грешка.

— Точно така — кимна тежко Майлс. — Както вече ви казах, аз не бих я докоснал даже с нажежени клещи. Помнете това, кавалере! Добър съвет. — Майлс се отпусна на пейката и затвори очи. В следващия момент вече хъркаше оглушително.

Оуен взе чашата от ръката му, преди да е паднала на пода, изгледа хъркащия пияница с диво презрение, стана и изпъна панталона си. Мишката, която явно бе дошла на себе си, подаде муцунка под пейката и мустачките й щръкнаха.

— На твое място бих се оттеглил, преди щастието да се обърне — посъветва я Оуен. — Ако не те хване котката, слугинята ще те довърши с метлата. — Мишката го погледна замислено, после се стрелна между краката му и изчезна в една дупка в ламперията.

Оуен се загърна в палтото си и се запъти с бързи крачки към Уестминстърския палат, където бе оставил коня си. Пен го чакаше на банкета, с който започваха празненствата по случай деня на тримата влъхви. По суша щеше да стигне по-бързо, отколкото с лодка.

Не бе виждал Пен, откакто кралят бе заповядал принцесата и свитата й да прекарат Нова година и празника на тримата влъхви в Гринуич Палас. Надяваше се тя да е събрала полезна информация за мисията му, но това не беше главната причина, поради която пришпорваше коня си с такава енергия.

8

Застанала пред високото огледало в покоите си в Гринуич Палас, принцеса Мери се оглеждаше изпитателно.

— Как мислите, Пен, рубина ли да сложа на гърдите си или смарагда?

— Рубина, мадам — отговори без колебание Пен.

Мери поднесе рубиновото колие към роклята от леденосин сатен. Червеният камък искреше върху светлата основа и подчертаваше идеално златните долни ръкави и фустата.

— Права сте — зарадва се Мери. — Имате непогрешим вкус, Пен. Като майка си.

Пен се усмихна и помогна на принцесата да закрепи колието.

— Пипа обаче има съвсем друг вкус — отбеляза весело тя.

— Да, но и тя знае какво й отива — отвърна Мери, намести диадемата върху булото на главата и критично смръщи чело. Погледът й улови погледа на Пен в огледалото и бръчката между веждите й се задълбочи.

— В последно време сте много разсеяна, Пен. Може би коледните празненства в Гринуич Палас не са по вкуса ви? — В това й имаше ирония, но не само това. Самата тя бе реагирала с недоволство на заповедта на брат си да се премести от Бейнардс Касъл в Гринуич Палас.

Естествено, Пен не можеше да й признае истинската причина за разсеяността си: през цялото време беше като на тръни и чакаше принцесата да каже нещо, което може да бъде предадено на френския агент — за да спази своята част от пакта с дявола.

Тя помисли малко и реши да се задоволи с полуистина.

— Предпочитам да съм по-близо до семейството си. — За разлика от Гринуич Палас Бейнардс Касъл не беше далече от Холборн, лондонската резиденция на семейство Кендъл.

— Моят брат не се съобразява с тези неща — въздъхна принцесата. — Макар да съм сигурна, че решението да прекарам празниците тук е повече дело на лорд Нортъмбърленд.

— И аз съм на това мнение — кимна сериозно Пен.

Мери се обърна към нея и изражението й се помрачи.

— Истината е, че тук живея в постоянен страх. От две седмици се опитвам да посетя брат си, краля, но ми отказват и ме оставят да се притеснявам за здравето му. Кой знае какви интриги коват зад гърба ми.

Потънала в мислите си, тя запремята броеницата си.

— Много добре знам, че коронният съвет не желае да наследя брат си на трона. Страх ме е, че Нортъмбърленд и членовете на коронния съвет ще ме арестуват под някакъв измислен предлог и ще ме хвърлят в Тауър. Мъртвата не може да стане кралица, нали? — завърши горчиво тя.

— Казват, че днес кралят ще участва в банкета, мадам, но ще се оттегли, преди да започне веселието.

Мери поклати глава.

— Съмнявам се, че ще го видим. Нарочно го държат далече от мен. Чувствам се като мишка, която чака скока на котката.

Тя въздъхна отново и се заигра с пръстените си. След малко вдигна глава и изрече решително:

— Най-добре да легна и да се преструвам на болна. Така ще спечеля време. Казаха ми, че кралят няма да ми разреши да се върна в Удхем Уолтър, и отказаха да определят датата на заминаването ми оттук! — Лицето й стана още по-мрачно, в гласа й се прокрадна злоба. — Дукът се задоволява да се усмихва и да щрака с пръсти. Когато поискам да чуя нещо конкретно, бърза да ме отпрати с нищо незначещи учтивости.

Пен не отговори. Много й се искаше да помоли принцесата да не й доверява всичко, защото вече не е нейна приятелка и мълчалива довереница — но не беше в състояние да каже нито дума.

Мери безгрижно продължи да й се изповядва.

— Само аз и лекарят ще знаем, че в действителност съм напълно здрава. Не искам нито една от дамите ми да знае за представлението. Докато съм под грижите на лекаря си, дукът няма да ме притеснява, а брат ми ще се разтревожи за мен и може би ще благоволи да ми даде аудиенция. Ако успея да поговоря с него без намесата на Нортъмбърленд, сигурно ще ми позволи да напусна Лондон.

Пен кимна. Мери беше болнава още от най-ранната си младост и често оставаше в леглото по цели месеци, измъчвана от треска. През зимата пристъпите бяха особено мъчителни и принцесата често заявяваше отчаяно, че не иска да живее. Преструвката със сигурност щеше да й осигури малко време и да накара краля най-сетне да я приеме.

— Когато лондончани узнаят за заболяването ви, мадам, дукът няма да посмее да предприеме никакви стъпки срещу вас, докато сте тук.

Мери се усмихна одобрително.

— Умница си, Пен. Народът ме обича! След смъртта на брат ми ще се сплотят около мен. Трябва да се погрижим да разпространим вестта за заболяването ми.

— Защо да не се разболеете публично, пред очите на всички… внезапно… — замисли се на глас Пен.

— Още тази вечер… на трапезата… когато са събрани всички гости — довърши мисълта й принцесата. — Новината ще се разпространи бързо. Изчакайте знака ми… Какъв да бъде? О, да, ще изпусна ветрилото си на масата… ето така! — Тя изпусна театрално ръчно изрисуваното си италианско ветрило и се засмя. — Когато ви дам знак, ще се втурнете към мен и ще изразите с висок глас загрижеността си… Вашето присъствие на духа ще ви подскаже правилните думи.

Предателка, която проявява присъствие на духа. Пен кимна в знак на съгласие.

— Тогава ще заявя, че празникът трябва да продължи без мен, и ще напусна трапезата. Вие ще ме придружите до покоите ми, а после ще уведомите дука и коронния съвет, че болестта ме е връхлетяла внезапно и трябва да пазя леглото под лекарски надзор. Така е добре, нали?

— Мисля, че да, мадам.

Мери огледа изненадано придворната си дама.

— Какво ви е, Пен? Толкова сте бледа!

— О, просто съм малко уморена — отговори глухо младата жена. — И аз като вас спя лошо сред тези стени, мадам.

Принцесата кимна с разбиране и застана зад молитвения пулт в края на леглото си.

— Вече съм по-спокойна. Имам план и мога да разчитам на вашата помощ. Можете да се оттеглите, скъпа, а аз ще се помоля. — Тя коленичи и посегна към молитвеника си.

Пен се поклони и тихо затвори вратата зад себе си. В дългото, тясно преддверие пред спалнята на принцесата беше студено — въпреки огъня в камината и многобройните свещи. Останалите придворни дами бяха заети с тоалетите си за вечерта. Пен долови веселата им глъчка, докато си помагаха да затягат корсетите си, да навиват косите си и да оправят шапчиците на главите си.

— Принцесата има ли нужда от нещо, Пен? — Лейди Матилда Харлоу се наведе над огледалото и се опита да изстиска досадната пъпка на носа си.

— В момента се моли — отговори Пен. — Когато свърши, ще позвъни.

— Господи, Пен, какво да правя с тази пъпка? — изплака нещастно младата дама. — Тя е огромна!

— Гореща вода и хамамелис — посъветва я разсеяно Пен. Мястото й на най-близка довереница на принцесата не будеше завистта на останалите дванадесет дами на служба при Мери. Те често търсеха съвета й и се отнасяха с нея като към по-голяма сестра, макар че някои бяха по-възрастни.

Тя седна до камината и посегна към гергефа с надеждата, че бродирането ще прогони неприятните мисли, които изпълваха главата й. Оуен щеше да участва в банкета, а после щяха да отворят широко вратите на палата, за да допуснат и най-нисшите служители в кралския двор до веселия празник на тримата влъхви. Самият крал нямаше да участва във веселбата. Според него нощта, когато господарят на хаоса размахваше скиптъра си в езически ритуали, не беше празник за добрите християни.

Оуен със сигурност щеше да се зарадва на сведенията й за страховете на принцесата и за истинската природа на заболяването й. Значи трябваше да намери начин да му предаде разговора с Мери и да се държи непринудено и безгрижно, за да не издаде истинското си състояние.

Кожата на главата я засърбя, пръстите й се подхлъзнаха и тя се убоде с иглата. Кръв оцвети белия лен, който бродираше.

Пен засмука пръста си и изруга тихо. Щеше да й бъде много трудно да отстрани кръвта от фината материя. Бродираше шапчица за малката дъщеря на една от приятелките на Пипа — красива млада жена, която се отдаваше на радостите на майчинството и обичаше бебето си повече от всичко на света.

Пен въздъхна и остави гергефа. Сърбежът изчезна така бързо, както се бе появил, сърцето и отново стана студено и се изпълни с решителност. Тя щеше да изпълни дълга си. Французите със сигурност мислеха само доброто на принцеса Мери. Нужна им беше информация, за да реагират бързо на всяка ситуация. Никой не знаеше какво ще стане след смъртта на краля. Докато не предаваше принцесата на шпионите на Нортъмбърленд, сделката беше безобидна.

Ами ако французите решат да издадат плановете на Мери на Нортъмбърленд? — запита се внезапно тя.

Сърцето й заби ускорено. Всички бяха неискрени, никой не заслужаваше доверие. Само семейството й. Как копнееше да поговори с тях за споразумението, което беше сключила с кавалер Д’Арси! Но това беше абсолютно невъзможно. В тази ситуация тя беше сама — както в дългите, мъчителни часове на родилните болки и в страшните мигове след раждането.

Тя бе сключила дяволския пакт с Оуен Д’Арси по своя воля и щеше да го спазва докрай.

Пан скочи и позвъни за прислужницата. Когато момичето дотича, му връчи шапчицата и нареди строго:

— Почисти кръвта. Опитай всичко, което знаеш. Убодох се и ето резултата!

— Съжалявам, милейди. — Прислужницата взе шапчицата и погледна учудено придворната дама. Малките момичета се убождаха, докато бродираха, но не и опитните в това занимание придворни дами.

Вратата на спатията се отвори и Мери влезе в преддверието. Както винаги след молитва, изглеждаше спокойна.

— Е, дами, готови ли сме?

Младите жени, облечени в брокат и кадифе, се увиха в обточени с кожи наметки и заобиколиха господарката си. Мери се обърна към всяка поотделно, похвали ги за тоалетите, зададе им въпроси за семействата им. Придружителките й бяха нейната защитна стена срещу интригите на враговете и тя умееше да си осигурява лоялността им.

— Ще повикам херолда, мадам. — Пен отиде до вратата, която извеждаше в коридора. Двама херолди с фанфари, украсени с флагове, очакваха заповед да известят за влизането на принцеса Мери в голямата банкетна зала.

Тръбейки тържествено, херолдите закрачиха напред. На флаговете им се развяваше розата на Тюдорите. Мери и дамите й ги следваха бавно. Херолдите застанаха в подножието на стълбата, изчакаха принцесата и свитата й да слязат в залата и отново дадоха сигнал с фанфарите. Нортъмбърленд и Съфолк станаха да посрещнат Мери.

Пен видя фалшивите им усмивки и се потърси. Мери отговори сковано на поздравите им и зае мястото си на подиума редом с високия стол на брат си, увенчан с яркочервен балдахин, на който беше избродиран със злато английският лъв.

Пен намери мястото си под подиума и седна. Тъй като не принадлежеше към кралския дом и не беше омъжена за човек с политическо влияние, не можеше да претендира за почетно място; но винаги сядаше достатъчно близо до Мери, за да я вижда и да реагира, когато й дадеше знак.

Тя обходи с поглед залата, за да види кои гости вече са пристигнали. За щастие Робин още не бе дошъл — той щеше да се появи по-късно и да придружи Пипа на празненствата, които следваха банкета. Пен усети, че не се радва на срещата с брат си, и помръкна, фалшивата игра, която играеше, я караше да се чувства смутена и чужда в негово присъствие; освен това знаеше, че той не одобрява привидния й флирт с Оуен, макар че бе престанал да говори за това.

— Лейди Брайънстън… ще позволите ли да седна до вас?

След тихите, учтиви думи Пен се обърна и без изненада поздрави кавалер Д’Арси. Знаеше, че той ще намери начин да седне до нея, и го дари с усмивка, суха и ледена като замръзналите локви в двора под високите прозорци.

— Моля, заповядайте, кавалере. Мина доста време, откакто се срещнахме за последен път.

— Твърде много време — отвърна той и се прехвърли гъвкаво през високата пейка, без да закачи никого с оръжието на колана си.

Пен неволно си припомни нощта, когато й бе спасил живота. За съжаление този спомен не я зарадва.

— Надявам се да сте добре. — Той се настани на пейката до нея, свали наметката и издърпа назад черните кадифени ръкави, за да разкрие перленосивата им подплата. — Изглеждате прекрасно, ако ми позволите да кажа.

Мелодичният тенор на гласа му и топлината в очите го правеха неустоим. Но днес Пен бе твърдо решена да не се поддава на въздействието му и реагира на комплимента само с подобие на усмивка. Погледът и се насочи към високата маса, където херолдите бяха застанали от двете страни на кралския трон и чакаха да възвестят пристигането на монарха.

Оуен потисна примирената си въздишка. Не биваше да се обезкуражава. Откакто бяха сключили споразумението, той понасяше с мъка студенината на Пен, изкуствените прояви на приятелство. Трябваше да признае, че тя се държи безупречно и изпълнява съвестно поетите задължения. Но във всяко друго отношение оставаше недостъпна. Той знаеше, че и тя като него усеща силното им взаимно привличане, странното течение на чувствени енергии помежду им, и му устоява само благодарение на изключително силната си воля.

Да, Пен имаше дяволски силна воля.

Разговорът замря. За съжаление чакането се проточи. Над дългите маси светеха големи кръгли полилеи, отрупани с восъчни свещи. Слугите чакаха с кани вино и медовина, готвачите бяха вдигнали ножовете да разрежат печеното месо. В залата ставаше все по-задушно. Херолдите все още не възвестяваха пристигането на краля.

Пен погледна към Мери, която седеше на мястото си бледа, но овладяна. От едната й страна беше креслото на брат й, краля, от другата седеше дукеса Съфолк. Дукесата се наведе към нея и й каза нещо. На бледото лице бе изписано съчувствие. Мери прие забележката на братовчедка си с равнодушно кимване.

Дукесата удостои сътрапезниците си с тънка усмивка и ощипа болезнено замечтаната си дъщеря. Рязко изтръгната от приятните мисли, Джейн Грей изохка и се изчерви от болка и смущение.

— Защо ли се бави негово величество? — попита полугласно Оуен.

— Сигурно е забутал някъде панталона си — отвърна иронично Пен, без да си даде труд да скрие презрението си.

— Имате остър език — отбеляза с усмивка той. Протегна крака под масата, покрита със скъпа дамаска, и се настани удобно. — Признавам, че много искам да изпия чаша вино. Но докато седя на сухо, бих могъл да ви разкажа какво правих днес.

Пен обърна глава и в очите й блесна любопитство.

— Открихте ли нещо?

— Мисля, че е по-скоро потвърждение, отколкото доказателство — призна той и светлината в очите й угасна.

— Потвърждение на какво?

— При раждането на сина ви е станало нещо нередно.

— Нали ви казах! Нима не ми повярвахте?

— В това отношение съм предпазлив. Не, че не ви повярвах, но преди да изпълня поредната мисия, трябва да се убедя дали е перспективна.

— И аз правя така, кавалере — кимна сериозно тя.

— О! — Той я погледна замислено. — Значи и вие имате информация за мен?

— Може би. — Тя срещна погледа му, но не се усмихна. — Мисля, че имам, кавалере. Но давам само толкова, колкото получавам.

— Не съм и очаквал друго. Да започвам ли?

Точно в този миг проехтя сигнал на фанфари и Пен не можа да отговори. Вместо краля се появи лакей в кралска ливрея, слезе тържествено по стълбата, спря зад стола на дук Нортъмбърленд и пошепна нещо в ухото му. Дукът го изслуша с неподвижно лице и го освободи. Пратеникът се поклони и отстъпи крачка назад, но не излезе от залата, а остана зад стола на дука.

Нортъмбърленд се надигна и обходи залата с тъмен, замислен поглед.

— Милорди, съжалявам, но трябва да ви съобщя, че негово величество е възпрепятстван да се яви на официалната вечеря. Задържат го важни държавни дела. Кралят желае на всички ви приятно прекарване. — Той седна и нетърпеливо заповяда на пажа си да напълни чашата му.

Мери се оказа права, помисли си Пен. Дукът бе реагирал на новината без изненада и без загриженост. Явно изобщо не бе очаквал Едуард да се появи. Дали нарочно бе попречил на краля да присъства на угощението, за да не му даде възможност да поговори със сестра си? Или Едуард беше толкова зле, че вече не смееше да се показва в обществото? Затова коронният съвет бе изнамерил този претекст, за да извини отсъствието му.

— Интересно — отбеляза Оуен с бърз поглед към Пен. — И вие ли имате чувството, че Нортъмбърленд беше подготвен за спешните държавни дела на краля?

Лейди Брайънстън вдигна вежди. Той бе отгатнал мислите й. Тя премести ръката си и позволи на пажа да напълни чашата на кавалера и нейната. Изчака да й сервират порция пауново печено и му напомни:

— Вие започвате, кавалере.

Оуен отпи глътка вино.

— Днес случайно срещнах девера ви.

— И? — попита тя с желязно спокойствие.

— Той ми каза, че детето ви се е родило по-рано.

— Да, раждането започна преждевременно. — Пен не желаеше да говори по темата, дори с човек, който бе обещал да й помогне. — Какво значение има това?

— Естествено, че има значение, защото е твърде възможно родилните болки да са били предизвикани нарочно. — Тонът му беше хладен и дистанциран. Съзнаваше, че се движи по опасен терен.

Пен рязко вдигна глава.

— Как е възможно това?

— Свекърва ви е искала бебето да се роди преди пристигането на семейството ви. Вероятно е предприела някои стъпки, за да осъществи целта си. — Той даде знак на слугата да им сервира желиран език и даде време на Пен да схване и да обмисли разкритието му.

— Майлс каза ли нещо, което ви даде основание да направите това заключение… за съответните мерки на майка му? — попита след малко тя.

Той кимна.

— Вярно е, че беше пиян, но няма съмнение, че намекна точно това. Как мислите, контесата способна ли е на подобни… действия?

Пен гледаше втренчено изстиващото месо в чинията си. Нямаше никакъв апетит и не можеше да си представи, че някога отново ще изпита глад.

— Разбира се — промълви тя. — Жена като нея е способна на всичко.

— Според мен една от причините да предизвика преждевременно раждане е била да види от какъв пол е детето. Ако беше момиче, нямаше да има значение. Но момче би лишило Майлс от наследство. — Оуен също бе втренчил поглед в печеното си и говореше с неутрален тон.

— Велики боже! Но как би могла… — Тя вдигна глава и го погледна. В очите й гореше страст. — Моето дете… моят син се роди жив! Знам го. Убедена съм в това. — Тя стисна ръце в юмруци и кокалчетата на пръстите й побеляха.

— Тогава ще открием истината. — Оуен сложи ръка върху нейната. Топлите, твърди пръсти отвориха юмрука й и тя се отпусна. — Трябва да държите чувствата си под контрол, Пен.

— Аз нямам вашата опитност — изсъска сърдито тя. — За съжаление се включих твърде късно в шпионската дейност. — Въпреки това не направи опит да издърпа ръката си. Физическото докосване я прониза като светкавица. Колкото по-дълго се докосваха ръцете им, толкова по-невъзможно ставаше да се разделят. Изведнъж Пен рязко издърпа ръката си и я прибра в скута. — Ние с вас сключихме споразумение — рече делово тя. — Това не е причина да се държим за ръце.

Оуен вдигна рамене.

— Както желаете… но трябва все пак да създаваме впечатление, че се харесваме, ако не и нещо повече.

Пен посегна към чашата си. Прокара пръст по ръба й, обърна се към сътрапезника си и го удостои със сияеща усмивка.

— Вашата компания е голямо удоволствие за мен, кавалере.

— Представлението не беше много убедително — отвърна сухо той. — За съжаление смръщеното ви чело беше много по-истинско. — Облегна се назад и обходи залата със скучаещ поглед. — Какво интересно имате за мен? — попита непринудено.

Пен хвърли бърз поглед към високата маса, оглавявана от Нортъмбърленд и Съфолк.

— Тук не мога да говоря за това.

— Е, добре, ще ви издам една професионална тайна — усмихна се той. — Срещата на публично място е абсолютно сигурна. Тук се обменят и най-големите тайни. Всички наоколо мислят, че водим галантен разговор, и никой не ни обръща внимание. Говорете с нормалния си глас, равномерно, почти монотонно — както аз правя сега.

— Правите го, за да ме приспите — обвини го през смях Пен.

Оуен също се засмя.

— Правилно отгатнахте! Хайде, опитайте се.

Пен отново прокара пръст по ръба на чашата си. Онова, което Оуен й бе казал за подозренията си, я изпълваше със студена ярост и тя едва се сдържаше. На всяка цена трябваше да разкрие истината за раждането на детето си и да отмъсти на майката на Филип.

Въпреки бушуващите в сърцето й емоции тя се постара да говори с умерен тон и това й помогна да се дистанцира от онова, което говореше. Разказа подробно за страховете на Мери и за плана й да се престори на болна.

Оуен кимна и смачка парче хляб между пръстите си.

— Права е да се чувства заплашена от Нортъмбърленд.

— Тя живее с тази заплаха много отдавна — обясни кратко Пен. — Но болестта на брат й прави опасността реална и близка. След като Едуард не се появи дори днес… — На лицето й се изписа дълбока загриженост.

Оуен кимна отново и Пен попита направо:

— За какво ще използвате тази информация?

— Ще я предам на посланика.

— Не на Нортъмбърленд? — Пен не можа да удържи нито въпроса, нито нападателния си тон.

Оуен я дари с окуражителен поглед.

— Разбира се, че не, сърце мое! Все още ли не разбирате, че ние сме на страната на Мери и имаме намерение да осуетим плановете на Нортъмбърленд?

Нежно произнесеното обръщение я шокира. То потвърждаваше близостта им. Бе го произнесъл съвсем естествено, сякаш имаше пълното право да й говори като любовник. Очите му, вперени в бледото й, напрегнато лице, пареха като огън.

— Нямате причини да не ми вярвате — заключи тихо той.

Пен поклати глава.

— Разбира се, че имам.

Оуен побърза да смени темата.

— Нима семейството ви не е било поканено на кралския банкет?

— О, разбира се, че ги поканиха, но сестра ми Ан не се чувства добре и родителите ми решиха да останат с нея.

— А лейди Пипа?

— Пипа и Робин ще дойдат по-късно, за да се включат в увеселението, и ще останат през нощта при мен. — Разговорът беше съвсем нормален, темата — безобидна и Пен усети как цветът се върна на лицето й и сърцето й заби по-спокойно.

— Надявам се, че сестра ви не е сериозно болна.

— Не, само лека настинка. — Пен избухна в смях. — Ако може да се вярва на твърденията на Пипа, Ан е трябвало да си остане вкъщи под грижите на Тили, но лорд Хю не дал и дума да се издума. Той се държи така, сякаш момичето е крехко като стъкло.

— Любящ баща — отбеляза Оуен и гласът му стана леден.

В гърдите на Пен отново се надигна старата болка и внезапната промяна в тона му й убягна.

— Няма по-добър — отвърна тя беззвучно. Разговорът беше стигнал до мъртва точка. Пен погледна към високата маса и улови погледа на Мери. В следващия момент принцесата изпусна ветрилото си и поднесе кърпичката си към устата. Май гаденето не е престорено, каза си уплашено младата жена. Мери беше смъртнобледа.

Пен нададе тих вик и бързо се надигна. Оуен беше предупреден и побърза да й помогне. Съседите им наставаха след тях и се огледаха учудено. Пажовете дръпнаха пейката и Пен успя да стане от масата.

Тя се втурна към стола на Мери и се наведе към претендентката за трона.

— Принцесата има нужда от чист въздух. Моля ви, мадам, пийнете глътка вино. — Мери беше затворила очи, главата й висеше безсилно.

— Какво има? — попита Нортъмбърленд, когато лейди Съфолк вдигна падналото ветрило и енергично започна да вее на принцесата.

— Принцеса Мери не се чувства добре, милорд — обясни Пен. — От няколко часа се оплаква от главоболие, но не остана в стаята си, за да не разочарова краля.

— Простете, милорди — произнесе с пресекващ глас Мери. — И дами… Съжалявам, но трябва да се оттегля.

Придворните й дами забързаха към подиума, но Пен им махна да стоят настрана.

— Аз ще се погрижа за нейно височество.

Дукът обаче настоя лично да изведе Мери от залата и да я придружи до покоите й. На вратата тя се олюля и той се намръщи недоволно.

— Убеден съм, че утре отново ще се чувствате добре, мадам!

— Боя се, че принцесата отново има пристъп на треска — възрази гладко Пен. — Ще бъдете ли така добър да повикате личния й лекар, милорд? През това време аз ще й помогна да се съблече.

Нортъмбърленд погледна в невинното й лице, поклони се и побърза да се оттегли.

— Добре се справихте, Пен — пошепна Мери, когато вратата се затвори. Остана в средата на стаята с ръка на сърцето, толкова бледа, че Пен се разтревожи още повече.

— Наистина изглеждате болна, мадам!

— Не, не мисля, че съм болна… но ако е възможно да умреш от страх, да знаете, че стоя на прага на смъртта — отвърна Мери и гласът й прозвуча по-твърдо. В очите й се появи лека усмивка. — Слава богу, успяхме да убедим лорд Нортъмбърленд… поне за момента. Той знаеше, че брат ми няма да дойде.

— Права сте — кимна Пен. — Ще ви помогна да се съблечете и да си легнете. Лекарят сигурно ще дойде скоро.

Лекарят беше абсолютно предан на принцесата и играеше добре ролята си — не за първи път. Знаеше защо пациентката му се преструва на болна и не задаваше излишни въпроси. Ограничи се да постави диагноза, че принцесата страда от опасна треска. Настинката била много лоша и заплашвала да се прехвърли в белите дробове, поради което трябвало да пази леглото. Предписа клизма и пускане на кръв и Мери се съгласи, защото знаеше, че двете процедури ще я отслабят и ще угасят евентуалните подозрения на дука. Всички придворни дами и прислужнички бяха убедени в сериозното заболяване на господарката си. След като лекарят приключи с процедурите и се оттегли, Мери се отпусна изтощено на възглавниците и каза:

— Пен, искам да вземете участие в увеселението. И, моля ви, предайте на дука, че няколко дни няма да приемам посетители. Погрижете се колкото може повече хора да научат за болестта ми. Утре сутринта ще ви очаквам.

Пен направи реверанс и напусна затъмненото помещение. Слугите вече изнасяха масите и пейките от банкетната зала, за да направят място за предстоящото празненство. В галерията, която обикаляше голямата зала, седяха музиканти и настройваха инструментите си. Гостите на банкета, които не живееха в палата, бяха отишли да се освежат и да оправят тоалетите си в предвидените за целта гардеробни.

Дали Оуен беше между тях? Или си бе отишъл, след като бе получил необходимата му информация? Може би вече беше на път към резиденцията на посланика, за да предаде сведенията?

Пен тръсна глава и се запъти към покоите си. Пипа щеше да дойде там и двете заедно щяха да слязат в залата. Тогава щеше да предаде думите на принцесата на Нортъмбърленд и на останалите в двора.

9

— О, Пипа, ти си вече тук? — извика учудено Пен, когато влезе в спалнята си и завари там сестра си, заела място пред огледалото.

— Пристигнахме преди половин час. — Пипа се обърна и турскосинята тафта на роклята й, обсипана с жълти и зелени цветчета, се развя. — Казаха ни, че си при принцесата. Какво вълнение цари долу! Наистина ли й е прилошало на трапезата?

— Да. Поредният пристъп на треска. Трябва да лежи и да не става — отговори Пен. Никога досега не беше имала тайни от сестра си. А сега трябваше да премълчи пред нея нещо, което бе разкрила на един френски агент — тази мисъл я разтрепери. За да се успокои, тя отиде при Мускатово орехче, който се прозя сънливо и се обърна по гръб, за да може да помилва корема му.

— Каква скучна маска! — извика сърдито Пипа и посочи споменатия артикул на тоалетната масичка. — Не можа ли да намериш нещо по-интересно?

И тя показа на сестра си какво бе избрала за себе си: невероятна котешка маска от зелено кадифе с налепени зелени мустаци. Маската съответстваше така добре на изменчивия темперамент на собственицата си, че Пен избухна в смях.

— Наистина ти подхожда, Пипа. Аз предпочитам по-скромни неща. — Пен изпробва простата маска от коприна с цвят на слонова кост, която почти не скриваше лицето й, и кимна доволно. Господарят на хаоса бе наредил всички гости да носят маски, а тази вечер думата му беше закон. Според прастарата традиция в нощта на празника цареше необуздано веселие и всеки имаше право да върши глупости.

— Почакай да видиш маската на Робин! — Пипа се наведе към огледалото и пощипна бузите си, за да станат по-червени. — Лъвска глава с истинска грива. Ако ме беше попитал, щях да му препоръчам нещо друго.

— Робин не се интересува от външността си — защити го Пен. — Вероятно случайно е открил маската и веднага я е взел.

— Точно така.

— Как е Ан? — попита тревожно Пен.

— О, вече е добре, но е ужасно ядосана, че лорд Хю не й позволи да вземе участие в празника. Трябваше да й обещаят, че утре сутринта ще дойдат да те видят. Мама каза, че не те е виждала цяла вечност.

Пен въздъхна с копнеж.

— Знам. И аз имам това чувство. — Погледна месинговия часовник на камината и се намръщи. — Време е да слизаме.

Пипа отвори вратата и надникна в коридора.

— Музикантите вече свирят. — Хвърли поглед през рамо към сестра си и попита: — Кавалер Д’Арси ще присъства ли на празненството?

— Вероятно — отговори Пен с вдигане на раменете, което изглеждаше много убедително. — Беше на банкета, но не знам дали ще остане за веселата част.

— Според мен всеки, който е бил на банкета, трябва да остане за увеселението. Обратното би било глупаво.

— Не можах да го попитам дали ще остане, защото се наложи да помогна на принцесата. Трябваше да напуснем залата и…

— Разбирам — кимна Пипа. — Ако е предположил, че няма да участваш в увеселението, сигурно си е отишъл.

— Какво означава това?

— Много добре знаеш — отговори сърдито Пипа. — Ти флиртуваш здравата с него. Хайде най-после да слезем и да видим дали е там. — Тя хвана ръката на сестра си и я потегли след себе си.

Пен не се възпротиви. Двамата с Оуен се стараеха да оставят впечатлението, че им харесва да са заедно, и тя не биваше да се ядосва, че са успели. Въпреки това я беше яд, защото това не отговаряше изцяло на истината.

Атмосферата в голямата зала беше изпълнена с възбуда. Смеховете бяха по-шумни от обикновено, танците — по-буйни. Маските вдъхваха усещане за анонимност, макар че всеки знаеше кой е другият; но маскарадът събуждаше чувство за свобода. Тази вечер можеха да се забавляват без ограничения. Всичко им беше разрешено.

Дук Нортъмбърленд, застанал в края на стълбището, видя сестрите да слизат, сложи крак на най-долното стъпало и им попречи да продължат.

— Лейди Брайънстън! — Той хвърли бърз поглед към Пипа и я поздрави с кратко кимване, без да скрива пренебрежението си. — Как е принцесата?

— Има треска, милорд. Лекарят и пусна кръв и можем да се надяваме, че утре ще се чувства по-добре. — Пен поклати глава и лицето й помрачня. — Но ако ви кажа, че утре мадам ще стане от леглото, ще ви излъжа. Тук въздухът е твърде влажен, милорд, а принцесата има слаби дробове и е безкрайно чувствителна към студа… както и Негово величество брат й — добави тя и проследи реакцията на дука изпод полуспуснатите си мигли.

— Състоянието на краля се подобрява — уведоми я ледено Нортъмбърленд. — Защо сте тук, лейди Брайънстън? Мислех, че мястото ви е до леглото на принцесата, а не на този луд празник. — Той посочи презрително пълната зала.

— О… Подчиних се на заповедта на принцесата, милорд — отговори му Пен с учтива усмивка и зачака той да ги пропусне да минат. Незнайно по каква причина тя не се страхуваше от Нортъмбърленд, макар да знаеше колко опасен може да бъде.

Дукът се поколеба, но после отстъпи настрана. Пен направи бърз реверанс и мина грациозно покрай него. Пипа, която не бе промълвила нито дума, я последва.

— Презирам го! — изсъска през зъби тя. — Но не бих посмяла да го разгневя.

— Щом Робин не се страхува от него, не виждам защо ние трябва да се плашим — отговори вразумително Пен.

Вниманието на Пипа бе привлечено от тълпа млади мъже, сред които бяха постоянните й обожатели. Поканиха я на танц, преди да е успяла да отговори на сестра си, и Пен много скоро я загуби от очи в гъстата навалица.

Сега трябваше да изпълни задачата си. Обиколи помещенията, в които гостите се бяха събрали на групи, разговаряха весело и се смееха, като спираше често, избирайки хора, които обичаха клюките и щяха да разпространят новината и извън стените на палата. Разказваше доверително, че принцесата е сериозно болна, но през цялото време търсеше с поглед Оуен.

Не биваше да го търси. Какво я интересуваше дали е тук? След като бе направила онова, което трябваше, сега беше негов ред да изпълни своята част от уговорката. Нямаше смисъл да продължава привидния флирт… от който Оуен извличаше максималното. Целуваше я и я докосваше с непринудена интимност, която изглеждаше съвсем естествена за него, и тя не можеше да го отблъсне, без да привлече нежелано внимание.

Още по-лошо: тя знаеше, че една част от съществото й, която не бе в състояние да контролира, копнееше за близостта му… за аромата на кожата му, за милувките на ръцете му, за натиска на коравото тяло.

В старанието си да се пребори с този глупав копнеж тя се опита да си представи лицето на Филип… но чертите му се размиха много бързо, загубиха се в далечината. Май беше забравила и звука на гласа му… всичко това засили гнева и объркването й.

Нямаше да намери покой, преди да се отдалечи на достатъчно разстояние от Оуен Д’Арси — а това можеше да стане едва след като разбереше каква е съдбата на сина й. Не можеше да заживее нов живот, преди да узнае истината за детето си. Нямаше съмнение — тя бе взела единственото възможно решение. Нервността и копнежът, които Оуен предизвикваше у нея, бяха твърде малка цена за излекуването й от фиксидеята, която не й даваше мира.

— А, ето ви и вас! Господи, каква дълбока бръчка! Какъв гняв, изписан по лицето!

Гласът му я стресна толкова силно, че тя изписка и преобърна едно столче.

— Всемогъщи боже! Рядко постигам такова въздействие — призна Оуен и постави столчето на краката му. — Какво ви тревожи?

— Нищо… съвсем нищо. Говорих с разни хора… — отвърна разсеяно тя.

— Е, при подобни събития е нормално да разговаряте с разни хора — кимна той. — Но не е лошо и да танцувате. Хайде да танцуваме! — Улови ръката й и двамата се наредиха между танцуващите. За учудване на Пен Оуен изпълняваше сложните фигури на паваната леко и прецизно.

— Е! Ще ми кажете ли за какво разговаряхте с гостите?

— За принцесата… за болестта й… мисля, че е разумно да разпространим новината в града.

— Браво на вас! Аз ще ви помогна. Ще пошепна няколко думи в ухото, на когото трябва и до утре вечер вестта за сериозното заболяване на принцеса Мери ще обиколи всички лондонски улици.

Пен не можеше да откаже на такова предложение — макар да не бе безкористно. То щеше да послужи и на неговите собствени интереси… за съжаление тя все още не знаеше какви са те. Също така не можеше да бъде сигурна, че Оуен няма внезапно да промени посоката и да оттегли подкрепата си за принцесата. Затова се задоволи да се усмихне иронично и се завъртя грациозно в ритъма на танца.

— Защо си толкова кисел, Робин? — Пипа заподскача весело към несъщия си брат, който се бе скрил в една прозоречна ниша, мушнал ръце в джобовете на късия жакет от пауново синьо кадифе. — Лошото ти настроение личи даже под маската.

— Не съм в лошо настроение — отрече намусено Робин. — Но ми се иска Пен да си беше избрала друг партньор, не този ужасен Оуен Д’Арси.

— Но той е толкова екзотичен! — възрази Пипа. — Вероятно внася малко разнообразие в живота й. След смъртта на Филип тя е много тъжна… а когато загуби и детето си… — Тя замлъкна и захапа долната си устна.

Робин се обърна към нея и я прониза с горещ поглед през отворите на маската. Разкошната лъвска грива не отиваше на набитата му фигура и небрежното облекло.

— Това ли е всичко, което търси Пен? Разнообразие? Не вярвам. Тя не е такава.

— Знам, знам. — Пипа се обърна към танцуващите. Розовата рокля на Пен беше в разкошен контраст с черните одежди на Оуен Д’Арси, обшити със сребро. Двамата се хванаха за ръце, за да изпълнят поредната фигура на танца. — В действителност нямам представа какво иска Пен — довери тя на Робин. — Не виждаш ли, че се смее изкуствено? Не се забавлява истински.

— Откъде знаеш? — Робин проследи погледа й. Видя само меката кремава кожа на Пен, съвършения тен, кафявите очи, които улавяха светлината и я задържаха. Маската в цвят на слонова кост подчертаваше красотата й. — Пен сияе.

Пипа поклати глава.

— Не! Тя е скована. Зачервена е, погледът й се стрелка нервно насам-натам. Погледни по-внимателно, Робин, и ще видиш, че е развълнувана.

Робин кимна замислено.

— Защо смяташ, че не е щастлива?

— Не съм сигурна. Но инстинктът не ме лъже: Пен е напрегната… вторачена в нещо… За първи път, откакто… Ох, ти знаеш много добре откога! Помниш ли каква беше? Сякаш бе престанала да съществува!

— Помня — кимна мрачно Робин.

— Сега е различна. Не знам по каква причина, но с нея става някаква промяна. Или е гневна, или е влюбена, а може би е напълно объркана. Но поне реагира емоционално.

— Права си — изрече натъртено Робин. — Виждам, Пипа. Не съм сляп.

Пипа не се засегна от грубостта му. Беше свикнала с нея. Въпреки това се поколеба, преди да зададе следващия въпрос.

— Той не ти харесва, нали?

— Не.

Любопитството победи.

— Знаеш ли нещо за него?

Робин не можеше да даде пряк отговор.

— Не ми харесва, че този човек има влияние върху Пен — обясни той. — Вече не мога да остана в една стая с нея, без да се скараме. Намира кусури на всичко, което й казвам.

— И ти си същият, Робин — отговори Пипа с присъщата си откровеност. — Постоянно търсиш караници.

Гневният отговор беше на езика му, но той го преглътна. Пипа казваше истината. Погледът му се отправи към Нортъмбърленд, който стоеше в един ъгъл със Съфолк и наблюдаваше танцуващите.

Студеният поглед на дука се плъзна по залата и спря за миг върху малката Джейн Грей, която танцуваше без настроение със собствения му син Джилфорд Дъдли. Робин подозираше, че има план да оженят двете деца и да обединят домовете Нортъмбърленд и Съфолк. Блестяща връзка във всяко отношение — с изключение на обстоятелството, че Джейн вече беше обещана на лорд Хартфорд. Двамата бащи трябваше да представят пред краля убедителни причини, за да разтрогнат годежа.

Какви интриги ковеше дукът? От доста време Робин смяташе, че има основания да предполага, че Нортъмбърленд вече не защитава интересите на короната. Той имаше достъп до преддверията и писарските стаи на двете къщи. Ходеше там всеки ден и присъствието му не правеше впечатление — затова виждаше и чуваше много неща, които го занимаваха все по-силно, особено през последните седмици, откакто кралят престана да се показва на публични места. Ако намереше доказателство, че дукът е предател, вече нямаше да бъде обвързан с клетвата си за вярност.

Това положение носеше и друга изгода: вече не беше задължен да остави Пен в неведение за истинската дейност на Д’Арси, както му бе заповядал дукът. Все още не беше решил какво точно ще й каже, нито как и кога. Като виждаше какво става, можеше да очаква, че това изобщо няма да я развълнува. Тя познаваше дворцовите интриги от години и беше свикнала да се движи сред заговорници. Но като узнаеше, че някой я използва без знанието й…

Робин се обърна отново към танцуващата двойка и огледа обстойно несъщата си сестра. Щастлива ли беше? Даже от това разстояние усещаше пламенното привличане между Пен и Д’Арси. Малко е да се каже, поправи се мрачно той, докато ги наблюдаваше, направо ври и кипи. Пипа беше права. Пен излъчваше страст. Въздухът около нея беше нажежен до бяло. Но това не я правеше щастлива.

Пипа хвърли поглед към затвореното лице на Робин и забеляза, че погледът му неотстъпно следи танцуващите Пен и Оуен. Реши да го остави да размишлява и си потърси партньор от групата маскирани млади мъже, които стояха под украсата от палмови клонки и хмел. При появата на котешката маска настроението моментално се вдигна и въздухът се зареди със съперничество.

Пен усети критичния поглед на Робин и смущението й нарасна. Само да можеше да му каже истината и да го успокои, че знае всичко за кавалера…

При следващата фигура тя се докосна до Оуен и по кожата й пробягаха тръпки. Неволно обърна лице към него. Тъмните му очи я поглъщаха. Бе избрал за вечерта орлова маска с човка и черните му очи святкаха като диаманти. Този мъж беше опасен. Великолепен дивак, възхитителен като птицата, чиято маска носеше. Изведнъж Пен се почувства като мишле, над което орелът кръжи и всеки момент ще го хване в ноктите си.

Не ставай смешна, укори се тя. Но не беше в състояние да прекъсне връзката между погледите им. Нито можеше да пренебрегне ироничния глас в главата си, който й казваше, че мишката ще се предаде доброволно в ноктите на орела. Оуен вдигна ръката й и за миг я притисна до сърцето си. После сведе глава и устните му помилваха меката кожа зад ухото й. Тя усети парене и бедрата й затрепериха. Добре, че фигурата на танца я отдалечи от него.

Оуен се наслаждаваше на миризмата и вкуса й на устните си. Завладяващ аромат на утринна роса с лек солен привкус. Кръвта течеше гореща и бърза във вените му. Беше завладян от Пен Брайънстън. Изведнъж погледът му стана отнесен. Незнайно как се озова в друга бална зала… танцуваше с друга жена, красива, готова за флирт, която нямаше представа каква смъртоносна игра играеше партньорът й…

— Какво има?

Оуен се върна рязко в действителността. Пен отново стоеше насреща му. Челото й беше влажно.

Пен не е Естел. Тя знае какви могат да бъдат последствията. Не е наивна. Познава себе си, вече познава и него.

Въпреки опита за усмивка погледът му си остана отнесен.

— Нищо. Защо? — Улови ръката й и я вдигна високо, докато тя грациозно описа кръг около него.

— Лицето ви — пошепна тя и направи реверанс.

— Не можете да видите лицето ми. — Той я изправи и двамата смениха местата си.

— Виждам устата и очите ви — обясни тя. — И съм готова да се обзаложа, че мислехте за нещо неприятно. Ако вятърът се обърне, ще прекарате остатъка от живота си като непоносим, вечно намръщен старец.

— Ау, и тогава малкото привързаност, която изпитвате към мен, ще изчезне окончателно — въздъхна угрижено той.

Пен не реагира на думите му, а се съсредоточи върху стъпките. Изразът, който се бе появил така изненадващо на лицето му, я уплаши. Оуен изглеждаше изгубен… и невероятно раним.

Най-сетне танцът свърши и Пен попи челото си с копринена кърпичка. Отново улови погледа на Робин от другия край на залата и потръпна. Брат й не се помръдваше от прозоречната ниша. През цялото време я държеше под око.

Демонстративно обърна гръб на Робин и изрече почти рязко:

— Мисля, че е време да платите дълга си, кавалере. Аз дадох своя принос.

Оуен махна на прислужника, който носеше табла с чаши.

— Според мен погасяването на дълга ще трае доста време, но нямам нищо против много скоро да обсъдим моята част. — Подаде й чаша с изстудено рейнско вино и Пен я пое с благодарност. Докосна с нея слепоочията и челото си и усети приятна прохлада.

— Според мен е най-добре да го направим веднага. — Тонът й беше абсолютно равен.

Оуен отпи глътка вино.

— Трябва ли да е веднага?

— Ако си спомняте, обсъдихме нещата, които интересуваха вас, също на публично място.

— Права сте. — Той протегна ръка и попи с върха на пръста си капчица влага от тила й. — Аз ще изпълня обещанието си, Пен. Няма защо да се съмнявате в мен. Ще ви доставя сведенията, от които се нуждаете.

Тя чу двусмислието в тихото обещание и по кожата й отново пробягаха тръпки. Погледна го втренчено през отворите на маската, но не каза нищо.

Той отговори на погледа й и тя разбра, че посланието беше същото.

Съгласие.

От амвона в другия край на залата, където седеше господарят на хаоса с дяволска маска и тризъбец, проехтя гръмък рев. В следващия миг в залата влязоха група момчета в дяволски костюми и се запътиха към господаря си, като ловко избягваха гостите. Малките дяволи носеха дълги прътове, с които угасиха всички свещи, и за кратко време голямата зала потъна в мрак. Само големите камини в двата края разпръскваха меко сияние.

За миг се възцари тишина, последвана от шепот и сдържан смях. Господарят на хаоса са изправи и заповяда всички да се завъртят три пъти, да направят шест крачки назад, а после да протегнат ръце и да хванат най-близката личност от противоположния пол, до която успеят да се докопат. Избухнаха смехове. В стремежа си да изпълнят заповедта маскираните мъже и жени се блъскаха и се настъпваха по краката.

Пен усети как Оуен улови ръката й. В полумрака и блъсканицата не виждаше почти нищо, но хватката му беше здрава и топла. В следващия миг той стисна ръката й и я поведе. Тя го следваше безволно. Оуен уверено си пробиваше път през множеството. Всеки беше хванал някого. На минаване към нея посягаха похотливи ръце, милваха и опипваха, щипеха я по задника. Отвсякъде се носеха смехове, пронизителни викове, тук и там пищяха жени. Пълен хаос. Пен следваше сляпо ръката на Оуен. Всеобщата възбуда обхвана и нея, настани се в тялото й. Светът стана недействителен, непредвидим. Без да знае защо, тя затвори очи и се изолира в нереалния червен свят зад клепачите си.

Много скоро обаче усети по лицето си студен въздух, а наоколо се възцари тишина. Да не би да бяха влезли в друг свят? Тя отвори очи. Оуен пусна стенния килим, който бе отместил. Тежкият килим скриваше вратата към кръгла стая без прозорци. Една-единствена свещ гореше в свещника точно над главите им. Пен се огледа и запримигва, докато очите й привикнаха с разпръснатата светлина.

— Къде сме?

— На място, където ще обсъдим моята част от договора далече от чужди уши — отговори той, затвори вратата и завъртя ключа.

Шумът от залата се чуваше съвсем ясно.

— Никой няма да усети липсата ни. — Той свали орловата маска от лицето си и я хвърли на пода.

— Прав сте — кимна Пен и също свали маската си. Пръстите й трепереха, сякаш мръзнеше, но в действителност й беше топло и кожата и беше зачервена. Той се приближи до нея и тя се сгуши в ръцете му. Тук, в тишината и мрака, страстта пламна с нова сила. Фиксидеята й отиде на заден план… за момента.

— Ти трепериш — пошепна той и плъзна устни към ухото й, докато измъкваше иглите от шапчицата на главата й.

— Ти също — отвърна тя и мушна ръце в жакета му, усети ребрата и коравите мускули под фината копринена риза.

— Права си. — Той се засмя тихо. Шапчицата се плъзна от главата й. Топлият му дъх опари тила й, когато се наведе и започна да целува нежната кожа зад ухото.

— Желая те, Пен. — В думите му звънеше страст. Той я прегърна и устните му завладяха нейните.

Пен усети как волята я напуска. Остана само жадуващото тяло. Устата му върху нейната беше гореща и твърда и тя вдишваше дълбоко специфичния му аромат, в който топлата мъжественост се примесваше с лавандула и прясно изгладена батиста. Усещаше тялото му, натиска на твърдия пенис през пешите от тежка дамаска. Промуши пръсти между копченцата на ризата му в отчаян стремеж да докосне кожата му. Засмука долната му устна и езикът й проникна устремно в устата му. Очите й бяха здраво затворени, съзнанието й бе изключена за всичко, освен за спиралата на страстта. Крясъците, тропотът и шумните смехове извън кръглата стая сякаш идваха от друга планета.

Оуен развърза сръчно шнуровете на корсета й, отвори роклята и я пусна да падне на пода. Със същата сръчност развърза връзките на испанския кринолин и го захвърли настрана. Пен остана по риза, обшита с дантела, и копринени чорапи до над коленете. Краката й бяха обгърнати от облак розова дамаска.

Тя се пребори с шнуровете, които свързваха тесния панталон с талията на жакета, и плъзна ръка по издутината на мъжествеността му, тласкана от безумното желание да го усети в дланта си.

Той й помогна, отвори панталона си и тя въздъхна доволно, когато най-после се добра до онова, за което жадуваше. Обхвана го и се наслади на горещината и твърдостта му. Фините венички пулсираха в ръката й. Попипа нежно връхчето и изтегли кожичката с два пръста. Поднесе пръстите към устата си и вкуси капката, предизвикана от нежността й.

Устните му намериха меката закръгленост на гърдите й под тънката риза. Той свали ризата от раменете й, обхвана гърдите й и започна да целува ту едната, ту другата. Засмука зърната, които се втвърдиха под милувките му. Пен неволно разтвори бедра, докато се опитваше да вдигне ризата му и да разголи повече от тялото му.

Оуен я повдигна и тя уви крака около хълбоците му. Захапа долната му устна и усети кръв.

Той я отнесе до масата в средата на помещението и Пен се отпусна назад, без да отдели крака от хълбоците му. Той посегна под дупето й, повдигна я и проникна в нея с гладък, дълбок тласък. Тя изстена задавено, хвана се за кръста му и го привлече към себе си. Оуен застина неподвижен. След малко прошепна в ухото й:

— Любов моя… не смея да се раздвижа. Ти ме караш да се чувствам като начинаещ… сякаш това е посвещението ми в любовта. — Усмихна се разкаяно и светлината на единствената свещ огря лицето му.

Пен отвори очи, за първи път от часове, както й се струваше.

— Но аз не съм девственица и имам нужда от теб сега! — Искането я смая — още в момента, когато го изрече. Никога преди това не беше казвала нещо подобно, но когато повдигна хълбоци и го обхвана с вътрешните си мускули, се засмя с пълен глас, възбудена и зарадвана от собствената си мощ.

Оуен простена сладостно. Върхът наближаваше със застрашителна бързина. Едва намери сили да се отдръпне, преди да свърши окончателно. Пръстите му се забиха болезнено в дупето й и я стиснаха здраво, докато преминаха тръпките на екстаза.

Пен дойде бавно на себе си и усети колко корава и студена беше масата под гърба й. Усети ръцете му, които я държаха здраво, помириса соковете на любовта, които съхнеха по тялото й. Примигна срещу светлината на свещта, която й се стори много ярка, и докосна лицето му.

Оуен отвори очи и внимателно измъкна ръце изпод дупето й. Тя остана да лежи на масата, неспособна да се помръдне.

Оуен вдигна панталона си, улови ръцете й и я привлече към себе си.

— Това не беше по план, Пен! Следващия път ще го направя по-добре. — Наведе се, взе лицето й между двете си ръце и я целуна нежно.

Следващия път? Пен седеше на масата и изпитваше лениво задоволство.

Много скоро обаче в топлата мъгла се промъкна леденият полъх на действителността.

За бога, какво беше направила?

Поддаде се на моментното си настроение, прати по дяволите сдържаността, забрави се, изпусна от очи целта си. Страстта и насладата бяха предателство към детето й. За какво й беше това животинско удоволствие? За момент бе забравила Филип и сина си. Бе забравила клетвата си да отдаде почит на паметта му, като научи истината за детето им.

Пен погледна към Оуен, но чертите му бяха някак размити. Той беше сън, фигура от мигове, прекарани в транс. Вече не усещаше нищо от преживяния екстаз, само объркване и отвращение от себе си. Никакъв остатък от блаженството. Тялото й се разтрепери. Почувства се ужасно ранима в тънката си риза. Скочи от масата и отчаяно засъбира дрехите си.

— Почакай… почакай малко! — Оуен взе роклята от ръцете й. Чертите му постепенно се проясниха и Пен видя, че очите му гледаха меко и нежно, изпълнени със спомена за преживяната страст. В същото време в погледа му светеше бдителност, примесена с учудване. Устните му се усмихваха.

— Какво се случи, Пен?

— Нищо. Не знам… нищо — прошепна тя и с треперещи ръце напъха гърдите си в корсажа. Как би могла да му обясни нещо, което не можеше да обясни на самата себе си?

— Съжаляваш ли за онова, което се случи?

— Не биваше да го правим. — Пен измъкна кринолина от ръцете му и се опита да завърже връзките на талията си. Чувстваше, че отдаването на дивата, поглъщаща страст й е отнело моралното право да изисква той да изпълни своята част от уговорката. Това беше неразумно и неоправдано, но не можеше другояче.

— Дай на мен — каза той, избута с нетърпеливо движение ръцете й и сръчно завърза връзките на кринолина. Усещаше отчаянието й, но не беше в състояние да разбере какво го е предизвикало. Без да каже дума, й помогна да облече и роклята.

Пен нагласи полите над кринолина и се наведе да вземе шапчицата си. Не откри никъде иглите — сигурно бяха паднали извън светлия кръг на свещта. Неволно се запита как коприненото боне ще се задържи на главата й без игли и едва не се изсмя. Сякаш това имаше значение сега.

— Трябва да сдържиш обещанието си — каза твърдо тя и погледна над рамото му към вратата, закрита отвън със стенен килим. — Затова сме тук.

Това не отговаряше на фактите и тя не се учуди, когато Оуен попита невярващо:

— Какви глупости говориш, Пен?

— Не са глупости. Оттеглихме се в това помещение, за да обсъдим кога ще изпълниш своята част от споразумението. — Все още не беше в състояние да го погледне.

— Влязохме тук със съвсем друго намерение — отговори Оуен, натъртвайки на всяка дума: — За да се любим страстно!

— Разпери ръце, за да изрази учудването си, и в погледа му светна гняв. — Преди да влезем тук, бяхме на едно мнение.

Той беше прав. Абсолютно прав. В голямата зала очите им говореха красноречиво. И двамата бяха осъзнали силата на страстта си и приемаха неизбежното последствие. Ала Пен побърза да се отърси от тези мисли. Сърцето й беше пълно с разкаяние и презрение към себе си.

— Искам да ми кажеш кога ще изпълниш своята част от договора ни — настоя тя упорито, без да реагира на изказването му.

— Господи, Пен! Има място и време за твоята фикс идея, но тук и сега не е нито едното, нито другото. Не и след онова, което споделихме току-що. — Той съжали веднага за стрелбата си, но вече беше късно.

Пен пребледня. Той бе изразил пренебрежение към целта на живота й — като всички други. Това беше грозна измама.

— Единственото, което искам, е да разбера истината за детето си. С теб сключихме споразумение. Искам да знам кога ще изпълниш обещанието, което ми даде.

Оуен стисна ръце в юмруци, докато кожата побеля. Само така можеше да овладее гнева си и разочарованието от нея.

— Добре… Кога искаш да тръгна?

Този прост въпрос беше всичко, от което Пен се нуждаеше. Изпита облекчение, но не и очакваното ликуване, камо ли пък удовлетворение.

Тя смръщи чело и се замисли. Вече беше ранна сутрин, той се нуждаеше от сън.

— По-късно. До Хай Уайкомб има тридесет мили. Ако побързаш, ще минеш по-голямата част от пътя за половин ден. На следващата сутрин ще влезеш в селото и ще разпиташ. Ще ти донеса страницата, която преписах. При мистрес Райдър ли ще спиш?

— Вероятно.

Пен се обърна към вратата, но след няколко крачки спря.

— Не. По-добре е веднага да ти донеса страницата.

Оуен вдигна рамене.

— Направи го. Ще те чакам тук.

Пен чу разочарованието в думите му — разочарование и примирение, — но пренебрегна и двете.

Тя мина бързо през вратата и вдигна стенния килим. Прекоси голямата зала, като избягваше тълпящите се в полумрака двойки, и изтича по стълбата към покоите си. Трябваше да мисли само за целта си. Не искаше да мисли за онова, което се бе случило между тях. Заповяда си бързо да го забрави.

Извади от раклата си списъка с имена и суми. Беше сигурна, че тази страница е ключът към истината. Оуен Д’Арси щеше да я открие.

Пен вдигна страницата, но ръката й застина насред движението. Откъде можеше да бъде сигурна, че той ще вложи всичките си сили, за да изпълни поръчението й? Защо да го прави? Нали не ставаше въпрос за неговото дете? Нито за някоя от тайните му мисии. Само преди минута беше нарекъл смисъла на живота й фиксидея.

Как можеше да му вярва след тези думи?

Пен седна на леглото и се вгледа в пергамента. Как да разчита, че Оуен ще й помогне? Как да вярва в искрената му подкрепа? Твърде дълго беше живяла сама с отчаянието си. С тихото убеждение, което изпълваше всяка минута от дните и нощите й. Защо да стои и да чака, докато някои друг, макар и сръчен шпионин, събира информация, за да разгадае нейната тайна?

По-добре да тръгне с него. Да, това беше най-простият отговор на подозренията й. Как не се сети по-рано? За съжаление планът й беше трудно осъществим. Как да се измъкне оттук? Как да мине през портите на палата, как да избяга от тесния свят на придворните дами на Мери? Как да опази начинанието в тайна от родителите си, от Робин? Те нямаше да го одобрят. Никой нямаше да го одобри.

Пен сгъна листа, пъхна го в корсажа си и стана. Засега нямаше да говори с него за намеренията си. Той и без това беше разочарован и гневен. Първо трябваше да си изработи точен план. Оуен щеше да се съгласи по-лесно, ако го постави пред свършен факт.

Тя слезе отново в залата и спря за момент сред бъркотията от черни сенки, за да намери удобен случай да се мушне зад стенния килим.

— Пен?

Сърцето й направи огромен скок. Извърна се колебливо и се взря в едрата сянка до стената.

Робин беше свалил лъвската маска и я носеше в ръка. Къдравата му коса имаше нужда от гребен. Изглеждаше ужасно смутен, сякаш не искаше да го видят близо до нея.

— Къде беше, Пен?

— Аз ли? Горе. Трябваше да взема нещо от спалнята си. — Тя се усмихна, опитвайки се да прикрие нетърпението си. Ако се забавеше твърде много, Оуен нямаше да я чака.

— Не, преди това. Нямаше те в залата.

Пен се разсмя, но веднага спря, защото осъзна колко изкуствено прозвуча смехът й.

— О, Робин! Днес е празникът на тримата влъхви! Всеки играе някаква игра. Не ме питай за моята. — Тя го целуна по бузата и изчезна в навалицата.

Робин гневно удари с маската си дървената ламперия, обърна се рязко и се запъти към изхода. Нямаше да остане нито минута повече в царството на хаоса.

Пен се мушна под стенния килим и влезе в малката кръгла стая. Оуен седеше на масата и люлееше крака. Лицето му изразяваше гняв и нетърпение поради забавянето й. Вече гореше от желание да тръгне на път и да изпълни своята част от уговорката.

— Ето. — Пен извади пергамента от корсажа си и му го подаде.

Хартията беше топла и ухаеше на кожата й. Гневът му се стопи.

— Любов моя…

— Не! — прекъсна го тя и протегна ръка, за да го спре. — Няма да го направим никога вече, Оуен. Ние сме партньори, нищо повече. Направи, каквото си ми обещал. — Врътна се рязко и излезе.

Оуен Д’Арси прибра пергамента във вътрешния джоб на жакета си.

В празната камина нещо заблестя и той се наведе. Иглите от бонето на Пен. Сложи ги на дланта си и ги загледа втренчено.

10

Пен спа неспокойно. В сънищата си чуваше тъничък плач на новородено, виждаше коравите кафяви очи на свекърва си, чуваше гласа й, изразяващ задоволство.

Детето ти се роди мъртво.

Когато Пипа се промъкна в леглото й на разсъмване, тя се събуди веднага.

— Спиш ли, Пен?

Голямата сестра не отговори. В момента беше неспособна да говори дори с Пипа. Остана неподвижна, като дишаше дълбоко и равномерно, докато Пипа също заспа. Пен изчака още малко, после стана, зави грижливо сестра си и облече дебелия утринен халат. Огънят догаряше и в стаята беше студено. Още преди първи петли щеше да дойде слугиня, да измете пепелта и да разпали жарта с нови дърва. Когато дамите станеха и започнеха да се обличат, в стаята щеше да е приятно топло.

Пен спусна завесите на леглото, остави дълбоко заспалата Пипа и излезе безшумно навън. Апартаментът на принцесата беше в края на коридора. Насреща й се зададе полузаспал паж, който мъкнеше две кофи с капаци. Свел глава, той се тътреше едва-едва по намазаните с восък дъски. Когато я видя, се дръпна настрана и се притисна до стената, за да й стори път.

Пен завари принцесата в леглото, опряна на няколко възглавници, с молитвеник в ръка. При влизането й Мери отпрати прислужничките, които чистеха помещението, и остави книгата.

Пен се приближи до леглото.

— Желая ви добро утро, мадам. — Мери наистина изглеждаше болна и лицето й помрачня. — Как се чувствате?

— Слаба. Процедурите ме изтощиха. Говорихте ли снощи с Нортъмбърленд?

— Да, мадам. Не беше особено зарадван. Но вече всички знаят за сериозното ви заболяване.

— Добре… много добре. — Мери затвори очи за миг. — Ще остана в леглото една седмица и всеки ден ще моля брат си да го посетя, докато още имам сили. Убедена съм, че ако поговоря насаме с него, ще ми разреши да се върна в Есекс.

През нощта Пен дълго беше размишлявала как да формулира молбата си. Знаеше, че принцесата има буден ум. Ако изречеше думите колебливо и с много извинения, Мери нямаше да отдаде значение на молбата й и щеше да й откаже; затова се постара да говори със спокойна увереност.

— Мадам, след като възнамерявате да прекарате една седмица в уединение, вероятно няма да имате нужда от услугите ми. Моля да ми разрешите да прекарам няколко нощи при семейството си.

Мери се намръщи неодобрително. Рядко отказваше на молбите на подчинените си, но Пен й беше опора в борбата с Нортъмбърленд. Нуждаеше се от съвета и приятелството й. Освен това нито една от другите дами не знаеше, че заболяването й е привидно.

— Малката ми сестра Ан беше болна — допълни тихо Пен в настъпилата тишина. Пипа й бе казала, че Ан е отново здрава, но Мери не можеше да знае това. Тя знаеше само, че заради неразположението си момичето не е могло да участва в празненствата по случай деня на тримата влъхви.

Мери се колебаеше, а Пен чакаше мълчаливо. Знаеше, че ако не капитулира пред неодобрителното мълчание на принцесата, тя ще удовлетвори молбата й.

Накрая Мери въздъхна дълбоко.

— Знаете, че не мога да се лиша от вас, Пен… но знам и че сте разделена от семейството си, откакто пристигнахме в Гринуич.

— Много искам да прекарам няколко дни с родителите си, преди да се върнем в Есекс, мадам.

— Е, добре. — Принцесата се извърна настрана и се нацупи. — Дано другите дами ми служат така добре, както вие. Но не повече от четири дни!

— Много ви благодаря, мадам. — Пен приклекна в дълбок поклон. — Искате ли да закусите?

— Какво ще си помислят, като ме видят да се храня с добър апетит в леглото си, след като уж съм болна? — отвърна сърдито Мери.

— Поне малко овесена каша? — предложи с усмивка Пен. Тя познаваше капризите на принцесата. Мери не се отказваше лесно от навиците си.

— Добре, добре…

Пен позвъни за прислужницата, която чакаше отвън, и й нареди да донесе топла овесена каша. После се върна до леглото на принцесата и изчетка косата й с дълги, успокояващи движения. През цялото време бъбреше весело, докато Мери се ободри и настроението й се вдигна.

— Ще ми липсвате — оплака се Мери, когато донесоха закуската й и Пен остави четката. — Вие сте единственият човек, с когото мога да говоря откровено.

— Няма да ме има само четири дни, мадам — отговори твърдо Пен. Бе разбрала отлично двойния апел към гордостта и съчувствието и. Стана и се уви в халата си. — С ваше позволение ще отида да се облека.

— Не е нужно да се явите още веднъж, преди да заминете при семейството си. — Принцесата кимна милостиво и потопи лъжицата в порцелановата купичка е овесена каша. — Знам, че бързате да тръгнете. — Огледа критично кашата и попита смръщено: — Сигурна ли сте, че са сложили мед?

— Абсолютно сигурна, мадам. В кухнята знаят какво предпочитате. — Пен се сбогува с дълбок реверанс. Когато вратата се затвори зад гърба й, въздъхна облекчено и забърза към покоите си.

Вече беше светъл ден. Тънък, мразовит слънчев лъч падаше пред големия източен прозорец от другата страна на леглото. Пипа седеше пред буйния огън и си хапваше с апетит хляб със сланина.

— О, ето те и теб! При принцесата ли беше?

— Да. Болестта й се влошава — съобщи Пен, взе парче сланина от чинията и го пъхна в устата си. — Смята да остане няколко дни в леглото. Кога ще пристигнат мама и лорд Хю?

— В девет, доколкото знам. — Пипа великодушно й предложи канчето си с ейл.

Пен пи жадно и отчупи парче от още топлия хляб, чийто аромат се смесваше с миризмата на горящи цепеници и пиниеви шишарки в камината.

Тя огледа скритом сестра си и установи, че макар и ужасно разрошена, Пипа изглежда свежа и отпочинала, сякаш е прекарала нощта в леглото си, а не в танци и лудуване.

Пипа си взе още едно парче сланина и го стисна между палеца и показалеца си.

— Къде изчезна снощи? — попита тя и очите й блеснаха дяволито. — По някое време те изгубих от поглед.

— Как няма да ме изгубиш, като угасиха свещите! — засмя се Пен.

— Може би, обаче видях как изчезна с кавалера зад един стенен килим.

— Невъзможно! — извика Пен. — В залата беше толкова тъмно…

— Аз съм котка, а котките виждат в тъмното. — Пипа се изкиска и отхапа от пържената сланина. — Видях как изчезна зад стенния килим и после не те открих никъде.

Пен се задоволи да вдигне рамене и си позволи кратък, загадъчен смях. Фактът, че Пипа я бе видяла да напуска голямата зала с кавалера, беше благоприятен за плана й. Така мотивът й ставаше по-достоверен.

— Е, преживя ли нещо хубаво? Нощ на необуздана страст? — Очите на Пипа заблестяха.

— Това не те засяга — отговори Пен с малко изкуствена усмивка.

— Как да не ме засяга? — отвърна сърдито Пипа. — Когато те виждам с кавалера винаги се питам дали се радваш на компанията му или нещо те мъчи.

— Разбира се, че се радвам — побърза да потвърди Пен. — Ако не беше така, нямаше да прекарвам толкова време с него.

— Ако казваш истината, много се радвам за теб! Крайно време беше да се отървеш от мрачните си настроения. Всички бяхме много загрижени за теб. — Пипа помълча малко и прибави колебливо: — Изглеждаше много нещастна и ние се тревожехме ужасно. Мислеше само за детето и… — Тя не посмя да продължи, защото лицето на Пен се затвори и около устата й се очерта корава линия.

Най-добре да сменя темата, каза си Пипа и попита колкото можеше по-ведро:

— Е? Женен ли е?

— Твърди, че не е. — Пен седна пред тоалетната масичка и посегна към четката за коса.

Пипа я изгледа намръщено.

— Не му ли вярваш?

— Естествено, че му вярвам. Защо да ме лъже?

— Да, но гласът ти прозвуча някак… несигурно.

Пен започна да четка косата си и за няколко минути в стаята се възцари мълчание. Тя си припомни странните сенки, които бе видяла в очите на Оуен, когато го попита дали е женен. Лицето му изведнъж помръкна…

Тя си заповяда да не мисли сега за него и се обърна на столчето.

— Не съм несигурна, Пипа. Но имам нужда от твоята помощ.

Сестра й зяпна изненадано и веднага кимна в знак на съгласие.

— Как да ти помогна?

— Трябва да излъжеш — обясни просто Пен. — Става въпрос за няколко дни. Имам позволението на принцесата да прекарам четири дни при семейството си, но няма да го направя. Искам да кажеш на мама, че докато принцесата е болна, няма да се отделям от леглото й. Кажи й, че Мери не може да се лиши от присъствието ми и че ще остана при нея, докато се оправи. И друг път се е случвало и мама няма да се учуди. Освен това лъжата няма да е чак толкова голяма.

— О, не! — Пипа въздъхна тежко. — Това е ужасна лъжа, Пен!

Сестра й също въздъхна.

— Знам, Пипа, знам. Ще го направиш ли?

— Да, естествено. Но ще ми кажеш ли къде ще отидеш?

Пипа погледна пронизващо сестра си и в погледа й нямаше нито смях, нито дяволитост. Пен се обърна отново към огледалото. Кралският палат в Гринуич беше пълен с подобни произведения на италианското изкуство. Рядък лукс дори за Пен, която беше израсла в богато и образовано семейство.

Тя се зае да сплете косата си и се концентрира в движенията, които внасяха ред не само в буйната грива, но и в мислите й.

— Ще се задоволиш ли, ако кажа, че ще замина с кавалера?

Пипа изсвири тихо през зъби. Стана от столчето и се изправи зад сестра си.

— Имаш тайна среща с Оуен Д’Арси? Ще прекараш четири дни с него на тайно място?

Пен срещна смаяния й поглед в огледалото и кимна.

— Да, Пипа.

— Хубаво си го измислила — каза след малко Пипа. — Дано само никой не започне да разпитва.

— Не виждам кой, стига мама и лорд Хю да не пожелаят да посетят принцесата. Докато се върна, трябва да стоят далече от палата. По-късно може би ще узнаят, но аз ще намеря начин да им обясня. — Гласът й звучеше спокойно и решително.

Пипа я гледаше и не вярваше на очите си. Пен не вършеше такива неща. Да, сестра й беше спокойна и овладяна, но никога, никога досега не беше мислила за измама, камо ли да я върши! Това беше напълно нетипично за нея. Пипа смяташе, че дори тя не е способна да измисли такъв план, макар че обичаше приключенията много повече от сестра си.

— Това… само страст ли е? — попита тя след минута невярващо мълчание.

— Защо не? — Пен започваше да се забавлява с реакцията на Пипа. Никога досега не я беше виждала толкова изумена. — Ти знаеш какво е страст, нали, сили?

Пипа се замисли.

— Аз флиртувам, позволявам си някои неща, но страст? Не. — Тя поклати решително глава. — Честно си признавам, че никога не съм изпитвала страст.

Пен вдигна вежди.

— А секс?

Сестричката й направи гримаса.

— Не страстен, Пен, повече на игра. Може би не ми вярваш, но аз съм много предпазлива.

Пен не се учуди. Въпреки вятърничавостта си Пипа не беше глупава.

На вратата се почука силно и двете се обърнаха изненадани и сърдити, че някой си позволява да ги прекъсне. Вратата се открехна и в стаята надникна малката им сестра Ан.

— О, колко се радвам! И двете сте будни! — Ан влезе, без да чака покана.

— Не те очаквахме толкова рано — каза Пен и се изправи, опитвайки се да скрие разочарованието си. Беше се надявала да е вече на път, когато пристигнат майка й и вторият й баща — това щеше да направи историята на Пипа по-достоверна. Въпреки това целуна сърдечно Ан и я притисна до гърдите си.

— Тръгнахме още на разсъмване — съобщи весело момичето.

Пипа кимна многозначително на Пен над тъмната главица. Очевидно трябваше да променят плана си.

— Да знаете колко скучно прекарах празника — започна да се оплаква Ан, докато подскачаше напред-назад, ровеше във вещите на сестрите си и прехвръкваше като пчеличка от цвят на цвят. — Още следобед бях съвсем здрава и можехме да тръгнем. — Тя се нацупи и обясни: — Явно татко не иска да се показвам в двора. Затваря ме вкъщи под всевъзможни претексти.

— Стига, Ан! Не бързай толкова да пораснеш — посъветва я Пен и отново размени поглед с Пипа. Вторият им баща обожаваше дъщеря си и не понасяше мисълта, че тя може да прекара дори една нощ под чужд покрив. Съпругата, синът и доведените му дъщери намираха неуморната му загриженост трогателна и малко смешна. Обектът на любовта му обаче, който в ранното си детство се радваше на специалното си положение, започваше да се ядосва.

— Не е справедливо! — извика Ан. — Джейн Грей е само на петнадесет години, а отдавна й е разрешено да посещава празненства, танци и други забавления.

— Джейн Грей е братовчедка на краля — уточни Пипа. — От нея се очаква да се явява в обществото. От теб не.

— Пипа е права — подкрепи я Пен. — Радвай се, че не си на мястото на Джейн. Животът й с тази ужасна майка е истински ад. Непрекъснато я критикуват и тормозят. Ще я омъжат за човек, избран от дукесата и коронния съвет. Теб никой няма да те принуждава за нищо.

— Сигурно си права, но един ден и аз ще трябва да се омъжа, нали? А как да се запозная с интересни млади мъже, когато баща ми не ме изпуска от очи? — Ан застана пред високото огледало и направи пирует. — Харесва ли ви роклята ми? Не е ли прекрасна?

— Много е хубава — потвърдиха в един глас сестрите.

Ан посочи гардероба.

— Нали ще ми позволите да ви помогна при обличането? Ти какво ще облечеш, Пен?

Пипа отвори широко гардероба и огледа окачените рокли.

— Мисля, че днес Пен трябва да облече тази. — И извади красива роба от яркооранжево копринено кадифе. Пен, естествено, се намръщи и Пипа побърза да изпревари възражението й. — Знам, че обикновено избягваш ярките цветове, но съм сигурна, че днес искаш да изглеждаш колкото се може по-добре. — И вдигна многозначително едната си вежда.

Пен й хвърли предупредителен поглед. Днес сестра й явно беше в настроение да я дразни.

— Моля те, Ан, подай ми ризата.

Момичето й донесе красива долна риза от бяла батиста с фина бродерия на деколтето и ръкавите.

— Ан, скъпа, би ли отишла да предадеш поздравите ни на мама и лорд Хю и да им кажеш, че ще слезем след половин час? — попита Пипа.

— О, те знаят кога ще слезете — отговори с усмивка малката й сестра.

— Може би, но трябва да спазим правилата на приличието — настоя Пен. — Не можем просто да пренебрегнем присъствието им и да им се изтърсим, когато сме готови. Не е редно.

— Е, добре! — Макар и неохотно, Ан се запъти към вратата.

— Хайде, обличай се! — извика Пипа. — Щом излезеш, ще сляза при мама и татко и ще им кажа, че са те повикали спешно при принцесата — след като Ан е слязла при тях. По-късно ще им изпратиш вест, че не ти е възможно да се отделиш от леглото й… че лекарят е много загрижен. Няма да се усъмнят.

— Права си. Дано веднага да се върнат в Холборн. Като не видят нито мен, нито принцесата, няма да имат причини да се съмняват.

— А пък ако се появи и дукеса Съфолк, моментално ще избягат — закиска се Пипа. — Мама не понася присъствието й. Имате ли уговорена среща?

— Да — отговори твърдо Пен. Вече бе решила, че съвсем спокойно може да излезе от Гринуич Палас и да отиде в града. Беше й необходим по-малко от час, за да намери таверната на мистрес Райдър.

Оуен сигурно нямаше да тръгне толкова скоро. Не бе показал нетърпение да изпълни задачата си. Все пак, ако вече бе потеглил към Хай Уайкомб, тя щеше да го последва и да го настигне.

— Щом ще яздиш, сложи това. — Пипа й подаде колосани фусти вместо кринолина, който беше крайно неудобен при езда. — Ще вземеш ли някакъв багаж?

— Само пари — отговори спокойно Пен. — Извади кесията от раклата. — Тя стегна фустите на кръста си и пъхна ръце в ръкавите на роклята, която й подаде сестра й. Сега нямаше време да обмисли какво й е необходимо за това начинание, значи щеше да купува всичко по пътя.

— Вземи си камата — препоръча й сериозно Пипа. — Щом ще яздиш сама, трябва да си много предпазлива. Особено след последното нападение!

— Онази нощ нямаше да се справя сама с просяците, даже да носех кама — отговори с усмивка Пен. Но Пипа беше права. Малката сребърна кама в ръката щеше да й вдъхва усещане за сигурност.

Сърцето й биеше ускорено. Тя се стегна и помоли Пипа да завърже шнуровете на корсета.

— Ох, гади ми се — пошепна уплашено.

— Защото не си създадена за приключения — отбеляза мъдро Пипа. — Но на мен също ми се гади, вероятно и аз не съм създадена. Или поне не за този вид приключения. Не за истинските… Хайде, побързай, защото Ан може да се върне! Къде са ти ботушките?

Докато тя търсеше в гардероба, Пен сплете косата си и я стегна в мрежичка, за да не се изплъзва от качулката, докато язди. После взе ботушките си от ръцете на Пипа, обу се и приглади голите си. Наистина, за предстоящото приключение външният й вид беше без значение, но въпреки това на излизане хвърли изпитателен поглед в голямото огледало.

Оранжевата кадифена рокля се отваряше върху фуста от черна дамаска, избродирана с мънички зелени цветчета. Ръкавите бяха бухнали над лактите и съвсем тесни до китките. Тясна права якичка красеше тила. Дълбокото деколте крещеше за колие, но Пен си каза, че няма никакво значение как е облечена и че би било смешно да си сложи скъпоценности при тези обстоятелства.

Но и без тях изглеждаше много елегантно. Оранжевото придаваше живот на кожата й и подчертаваше смесените цветове в очите й — макар че това въздействие можеше да се припише и на треската, която бушуваше в гърдите й.

— Ето ти камата. — Пипа й подаде малкото оръжие, окачено на тънък кожен ремък. — Ето и кесията.

Пен окачи камата и кесията на талията си. Слава богу, че имаше достатъчно пари. Те също можеха да й осигурят защита.

Пен се уви в тежката кадифена наметка, обточена с кожи, и спусна качулката над очите си. Накрая нахлузи ръкавиците.

— Сигурна ли си, че няма да ти създам проблеми, Пипа? — Тя преглътна тежко. Гърлото й беше пресъхнало.

— О, за бога, Пен, тръгвай най-после! — извика сърдито Пипа и я избута навън. — Ако продължиш да се колебаеш, и двете ще настинем.

— Побързай!

Не, Пен в никакъв случай нямаше да настине. Беше толкова нервна, изпитваше толкова силно чувство за вина, че въвлича в тайната си мисия и Пипа, че чак й се плачеше, но въпреки това нямаше да промени решението си. Трябваше да отиде в Хай Уайкомб и щеше да отиде. Както и да завършеше приключението, поне щеше да си възвърне душевното спокойствие. Или край… или ново начало. Да, ново начало… Пипа отвори вратата и огледа коридора.

— Няма никой. Не слизай по главното стълбище.

— Ще мина отзад — кимна Пен. — Ще се върна след четири дни. — Тя стисна ръка на сестра си и забърза към стълбата, увита в дебелата си наметка.

Пипа изчака Пен да изчезне по тясната стълба към задната част на палата, и се върна в стаята, за да се облече. Вдигна косата си на тила и прибра небрежната фризура под дантелено боне.

Изведнъж сръчните й пръсти, които забиваха фуркетите, спряха. Тя се вгледа в огледалото и смръщи чело. Какво беше намислила Пен?

Всичките тези приказки за тайна среща… Пипа беше твърдо убедена, че това не е цялата истина.

Имаше само една причина, която можеше да накара нейната практична и трезва сестра да се впусне в такова приключение — опасно и спонтанно планирано.

Детето.

И ако предположенията й бяха верни — помагаше ли тя на Пен или само влошаваше нещата? Ако Пен отново изпаднеше в ужасното състояние, в което беше след загубата на детето, значи сестра й не й правеше услуга, като я прикриваше.

Сърцето на Пипа спря да бие. И без това й беше ужасно трудно да лъже майка си — но ако с това щеше да навреди на Пен, то ставаше непростимо.

Но тя беше обещала. Не можеше да предаде Пен… все едно какви щяха да бъдат последствията.

11

В това сияйно зимно утро движението по пътя от Гринуич към Лондон беше толкова оживено, че колите на търговците и пешеходците постоянно си оспорваха предимството; жени мъкнеха на главите си плоски кошници или се бяха натоварили с тежки чанти; мъже караха колички със зеле, докарано от товарните лодки до доковете.

Сигурно много хора забелязваха самотната жена в дебела наметка, която яздеше петнист скопен кон, но никой не й обърна специално внимание. Конят й беше великолепен, наметката тежка и разкошна, но лицето й почти не се виждаше под качулката. Тя гледаше право напред, без да хвърля погледи наляво и надясно.

Пен яздеше възможно най-бързо, но се стараеше да не се набива на очи. Макар и скопен, нейният Уилям имаше непредвидим темперамент; но той беше най-големият от трите й коня и най-издръжливият. Смяташе, че е направила най-добрия избор за предстоящото приключение, защото й предстоеше дълга езда. Беше убедена, че напълно владее своя кон.

За съжаление увереността й малко се разколеба, когато при вида на малко момче, водещо на въже голяма рошава мечка, Уилям се надигна на задните си крака и изцвили сърдито. Глутница кучета се нахвърлиха върху мечката с бесен лай. Уилям замята глава наляво и надясно и захапа юздата си.

Момчето се опита да прогони кучетата с камъни. Около мечката бързо се събра тълпа зяпачи, които се смееха на отчаяните опити на хлапето да прогони глутницата. Най-сетне няколко мъже го съжалиха и му помогнаха да обърне в бягство ръмжащите песове. Всички знаеха, че ловът на мечки, с който се забавляваха изисканите господа, се провежда пред мечата бърлога, а не на края на града пред тълпа зрители.

Пен успокои коня си и се постара да излезе бързо от навалицата. Движението винаги успокояваше Уилям. Пътят следваше извивките на реката, която се намираше отляво. Между голите дървета по продължение на брега се виждаха нивите и селцата на отсрещния бряг. Скоро се чу звън на камбани от многобройните лондонски църкви и Пен видя покривите на първите градски къщи.

Таверната на мистрес Райдър беше недалеч от Уестминстър, където беше градската къща на семейство Брайънстън. На едно сравнително тясно място през реката преминаваше сал, теглен от коне, малко след Лембът палас на южния бряг, и пренасяше пасажерите си до Уестминстър на отсрещната страна. Лондонският мост, единственият мост над Темза, беше доста по-нагоре по реката. Макар че мостът беше много по-широк и по-удобен, Пен реши да избегне удължаването на пътя.

Щом стигна Лембът Палас, тя насочи коня към реката и заедно с група търговци и работници зачака стабилния плосък сал, който идваше от другия бряг.

Салът пристигна и пътниците започнаха да се качват под ругатните и гневните нареждания на собствениците му. Когато Пен се опита да се качи с коня си на люлеещия се сал, Уилям се подплаши и се удари в друг кон. Двете животни отметнаха глави назад и ноздрите им се издуха.

— Трябва да го водите за юздата! — изкрещя й мъжът, който бе взел парите за преминаването. — Иначе ще хвърли всички ни във водата!

Силно изчервена от смущение заради лошото поведение на Уилям и очевидната си несръчност, Пен слезе от седлото. Досега беше правила това само веднъж, но тогава дотича ратайче, което пое юздата на коня. Тя изведе Уилям на сала, като го държеше съвсем близо до муцуната и му говореше тихо. Конят потропваше неспокойно, пръхтеше и оглеждаше подозрително другите коне, които стояха съвсем спокойно.

— Май за пръв път минава през реката? — попита един едър пътник в жакет от грубо платно. — Изглежда ми доста темпераментен. Но явно е от добра конюшня. — Потупа Уилям по задницата и заключи с вид на познавач: — Добро парче кожа!

Седлото на Пен беше от мека щавена кожа; сребърните стремена блестяха под слънчевите лъчи. Тя ставаше все по-нервна. Конят усещаше състоянието й и също се изнервяше. Салът се люлееше и скърцаше. Пътниците ругаеха полугласно.

Може би едрият пътник нямаше лоши намерения спрямо нея, но щом усети любопитния му поглед, Пен извърна глава и нахлупи качулката над очите си.

— Е, милостива госпожо, накъде сте се запътили?

Тя се направи, че не чува.

— Да, вече ми е ясно, че не сте свикнали да пътувате сама — изсмя се той и сложи ръка на седлото. — Къде оставихте ратая?

Пен мълчеше упорито и се взираше в мътната вода, която се плъзгаше под тях. Кожената кесия под палтото изведнъж й се стори твърде тежка и забележима, макар да беше добре скрита. Дали я беше видял, когато бе платила?

Най-сетне мъжът замлъкна, но ръката му остана на седлото, докато си свиркаше през една широка дупка между изгнилите си зъби. Салът наближаваше отсрещния бряг.

Другите коне, свикнали с преминаването, се придвижиха напред. Уилям се изнерви от тропота на копита. Пен се чувстваше ужасно дребничка между едрите, силни коне, а мъжът до нея продължаваше да си подсвирква и не я изпускаше от очи. Чувството за заплаха се засили и се превърна в предчувствие за беда.

Салът се удари в дървения кей, мъжете на брега уловиха хвърлените въжета. Пен стисна здраво юздите. Бързаше да слезе от сала, но трябваше да изчака да минат другите коне, защото рискуваше да я стъпчат. Спътниците й напуснаха сала шумно, сред конски тропот, но набитият мъж остана до нея и не свали ръка от скъпото й седло.

— Хайде, Уилям! — Пен дръпна юздите и се изкашля, защото гърлото й бе пресъхнало от страх. Вече й беше ясно, че мъжът ще се опита да я спре, а тя не можеше да възседне коня си без някаква опора. В нетърпението си да усети здрава земя под краката си конят направи скок, Пен загуби равновесие и едва не се намери под копитата му.

— Спокойно, спокойно — рече мъжът и хвана ръката й, която държеше юздата. При това наклони глава и Пен усети в дъха му воня на суров лук и вкисната бира — потърси се и инстинктивно се отдръпна. — Позволете да ви помогна, милостива госпожо. Нали виждам, че сте сама!

В същия миг тя заби лакът в корема му. Мъжът изохка и пусна ръката й. В следващия миг тя бе извадила камата си и заби острието в ръката му точно когато той отново посегна към юздата.

Мъжът изруга ядно, направи скок назад и притисна ранената ръка до гърдите си. От раната струеше кръв. Пен скочи с Уилям на кея и мъжът нададе вик. Полите се увиваха около глезените й, наметката й се развя и забави движенията й. Мъжете на кея се обърнаха към нея. Лицата им бяха зли.

Без да изпуска от ръката си окървавената кама, тя придърпа Уилям до един пън. Пъхна дръжката на камата между зъбите си, покатери се бързо на седлото и притисна коляно към рога на дамското седло, след което здраво смушка коня в хълбоците.

Изненадан, Уилям направи скок и се понесе като хала по тесния път, който се виеше по склона. Пен чу зад гърба си проклятия и тичащи стъпки, но преднината й се увеличаваше с всяка минута.

Целта й беше в непосредствена близост до водната стълба на конския сал, но не можеше да отиде право там, каквото беше първоначалното й намерение. Трябваше да изчака, докато положението се успокои.

Едва когато навлезе в лабиринта от улици и улички на известно разстояние от реката, тя извади камата от устата си, но не я прибра в ножницата. С оръжието в ръка се чувстваше по-сигурна.

Вече беше на познат терен, в квартала, където се намираше къщата на Брайънстънови. Споменът за нападението вечерта преди Коледа предизвика студени тръпки по гърба й, макар че беше светъл ден и се движеше по оживена улица. Светът е прекалено опасен за жена без придружител, помисли си тя раздразнено. За разумния човек това прозрение не беше изненадващо — но разумният човек не се поставяше в положение, в което да е принуден да забие камата си в ръката на друг човек.

Когато мина пред портала на семейната къща, тя неволно стегна юздите и нахлупи качулката още по-дълбоко над очите си. Хвърли бърз поглед към кулата и видя, че семейните знамена се вееха гордо на върха на къщата. Това беше потвърждение на нещо, което тя вече знаеше: Брайънстънови бяха в Лондон. Това беше голямо успокоение за нея. Ако бившите й роднини се бяха върнали във фамилното имение, тя нямаше да има възможност да проведе разследването си. Но сега между тях и Хай Уайкомб лежаха тридесет мили и тя можеше да се ослуша между арендаторите, без да се опасява от неочаквани препятствия.

Пен обиколи квартала и обърна коня, за да стигне от водната стълба на конския сал от другата страна. На един ъгъл спря коня си и се обърна към Темза. Движението по реката беше оживено, деца се ровеха в крайбрежната кал за змиорки, миди и охлюви. Салът тъкмо бе стигнал средата на реката, натоварен с коне и каруци. Не се чуваха викове.

Пен се огледа на всички страни и излезе от сянката на високия фронтон, под който бе застанала. Таверната беше точно там, където я бе запомнила: настрана от водната стълба, заобиколена от градина. От комина на сламения покрив се издигаше дим. Кепенците на прозорците бяха затворени.

Пен слезе от коня си пред градинската портичка и поведе Уилям към вратата на къщата. Месинговото чукче блестеше върху тежкото дъбово дърво. Пен почука и зачака. Щом стигна до целта, тя се почувства забележително спокойна. Възвърна си самообладанието и знаеше съвсем точно какво трябва да направи и как да го направи.

Отвори й малко момиче, което смучеше пръста си.

— Тук ли е мистрес Райдър?

— Мамо! — извика вместо отговор момичето и отново се ококори срещу посетителката. След секунди се появи мистрес Райдър.

— Върви да разбъркаш яденето, Ели — заповяда тя и енергично избута малката от вратата. Огледа изпитателно Пен и кимна. — Познах ви. Вие сте младата дама, която дойде с кавалера. Бяхте ранена.

— Точно така. Тук ли е кавалерът, мистрес?

— Още спи. Върна се на разсъмване и веднага си легна. Младият Седрик също спи.

Значи не беше тръгнал на разсъмване, за да изпълни обещанието си. Не, че беше очаквала нещо друго. Нали затова беше тук…

Пен мина покрай мистрес Райдър и влезе в антрето.

— Ще се кача горе — заяви спокойно тя. — Бихте ли казали на Седрик да се погрижи за коня ми? После пригответе на кавалера закуска и топла вода, за да направи тоалета си. Той ще замине за няколко дни.

Мистрес Райдър я зяпна смаяно. Погледът й остана прикован в камата, която Пен все още стискаше в ръка.

— Той не ми каза нищо за пътуване, мадам!

— Сигурно. Вероятно е бил много уморен. Но ще видите, че ще стане точно така, както казах. Моля да донесете закуската горе… сигурно знаете кои са любимите му ястия. — Тя се усмихна очарователно на кръчмарката и забърза по стълбата.

Помнеше къде е стаята на кавалера. Почука силно, отвори и влезе.

— Седрик… По дяволите, момче, не съм те викал! — прозвуча сърдит глас иззад завесите на леглото. Пен се приближи и ги разтвори със замах.

— Добро утро, Оуен!

Мъжът скочи, моментално събуден, изпълнен с подозрение.

— Пен? Какво правиш тук, по дяволите? — Погледът му падна върху камата и той присви очи. Тъмният му поглед се изостри. — Защо носиш нож?

— О, бях го забравила — отбеляза небрежно Пен. Толкова време беше държала ножа, че го чувстваше като продължение на ръката си. — На конския сал един се опита да ме нападне. Не исках да рискувам — обясни спокойно тя и остави камата на масичката до леглото.

Оуен отметна завивката и стана. Беше съвсем гол. Красив и силен. Миналата нощ в кръглата стая Пен не го бе видяла гол. Обзета от смущение, тя отмести поглед. На куката на вратата висете халат. Тя го откачи и му го подаде безмълвно.

Оуен я погледна втренчено и пое халата. Искаше да види, че тя съжалява за рязкото си оттегляне след любовния акт. Че тази сутрин е дошла така неочаквано в стаята му, за да уреди нещата между тях. Кръвта му закипя. Погледна я отново и повярва, че е разгадал реакцията й. В приказните й очи светна същата светлина както когато лежеше под него…

Той се усмихна самодоволно и се уви в халата.

— Каква изненада, скъпа… но безкрайно приятна!

— Не е това, което си мислиш. — Когато той посегна към нея, Пен се отдръпна рязко, отиде до огъня и разбърка енергично жарта.

Оуен моментално изтрезня. В сърцето му нахлу гняв, последван от пламтящо разочарование. Днес дистанцията беше непреодолима и студена като снощи. Какво тогава търсеше тук?

Погледът му отново падна върху малката кама. Едва сега забеляза ръждивите петна по острието и потръпна от ужас.

— За какво си я използвала? — Той посегна към камата. Кръвта беше засъхнала, но още лепкава.

— Няма смисъл да носиш кама на колана си, ако не си готов да я използваш — изсъска Пен. — Сигурна съм, че и ти си на това мнение.

Защо се държи така студено? По дяволите! Няма да й прости.

— Разбира се — кимна сухо той и добави поучително — След употреба оръжието задължително се почиства. Иначе острието става на петна. Ако си решила да си създадеш навик да убиваш хора, трябва да запомниш това.

Без да бърза, Оуен взе една кърпа от тоалетната масичка и грижливо избърса кръвта от острието. Прокара пръст по ръба и вдигна вежди.

— Е, поне е остра. — Върна й камата и попита делово: — Къде я носиш?

— В ръкава. — Пен прибра малката кама в ножницата й. — Но нямам намерение да превърна употребата й в навик. Честно казано, не я нося почти никога. Мама ни научи как да се защитаваме. Пипа ме помоли да я взема и се радвам, че я го слушах.

За няколко мига гласът й звучеше както преди. Поведението и настроението й постоянно се променяха и той все още не можеше да разбере какво се крие зад това изненадващо посещение.

Дали да продължи да я дразни?

— Моля те, Пен, просвети ме. — Тонът му беше недвусмислено ироничен. — Защо си се качила на конския сал с цялата онази паплач, която го използва? Само за да ме изтръгнеш от сладките обятия на съня ли? Не ми се вярва…

Пен нямаше намерение да му даде пряк отговор.

— Знам, че не си имал достатъчно време за сън, но се надявах да те заваря готов за тръгване.

— Аха… — Оуен започна да разбира и това никак не му хареса. — Значи си дошла да ме изпратиш до разклона за Хай Уайкомб? Да се убедиш, че наистина ще тръгна?

— Почти отгатна — отвърна Пен колебливо. — Дойдох, за да те придружа дотам.

Оуен загуби ума и дума. Пен го дразнеше, възбуждаше, забавляваше и объркваше — но до вчера никога не го беше разгневявала. Сега видя спокойното й, решително изражение и проумя, че тя не му оставяше свободно пространство за действие. Щеше да го принуди да направи онова, което искаше. Както тя го искаше.

Да, двамата бяха сключили споразумение, но той не очакваше, че тя ще го впрегне като вол в плуга и ще го подкарва с остена.

— Нека първо да изясним нещо — започна бавно той. — Прав ли съм в предположението си, че ти се съмняваш дали ще изпълня задълженията си?

Пен не допусна да бъде измамена от тона му. Съзнавайки, че го е обидила, тя побърза да обясни:

— Не е това, Оуен, наистина не. Смятам, че трябва да бъда там — това е причината. За мен това е въпрос на живот и смърт, докато за теб е само част от договора ни. Нужна ми е твоята помощ, но осъзнах, че трябва и аз да поема своята част.

— Как ще оставиш принцесата сама толкова дълго време? — Още преди да изрече подигравателния въпрос, той разбра, че Пен е уредила всички подробности.

— Вече се погрижих за това — отвърна небрежно тя.

Чукане на вратата прекъсна разговора им. Оуен се обърна рязко и отвори без следа от обичайната си овладяност. На прага застана Седрик с кана гореща вода и леген.

— Отведох коня на милейди в обора. Тя каза, че ще пътуваме в провинцията, сър. — Погледът му се плъзна покрай Оуен към Пен, която се взираше в огъня.

— Остави водата, Седрик, и веднага приготви конете. Веднага, чуваш ли! — изсъска Оуен.

— И коня на милейди ли?

— Да, и коня на милейди! Лейди Брайънстън се връща в Гринуич Палас. Джон Райдър ще я придружи. Кажи му веднага да оседлае коня си.

— Да, сър. — Седрик остави каната и легена и хвърли заинтересован поглед към Пен. Кратките указания на господаря му бяха знак, че Оуен Д’Арси беше опасно близо до изблик на гняв, и Седрик съвсем логично предположи, че причина за това е дамата.

— Не — каза Пен веднага щом вратата се затвори зад момчето. — Аз тръгвам с теб, Оуен.

— Не ставай смешна! — Той изсипа горещата вода в легена. — Това е напълно излишно. Мога и сам да се справя с твоя случай. Ще се върнеш в Гринуич. Синът на мистрес Райдър ще ти осигури достатъчна защита на конския сал.

— Не. — Пен остана напълно спокойна. — Никой друг не може да го направи за мен. Нужен ми е спътник като теб и…

— Тя се поколеба и продължи предпазливо: — Нужен ми е и професионалният ти опит. Аз ти помогнах, сега трябва ти да ми помогнеш.

Оуен потопи една кърпа в горещата вода и я сложи върху лицето си. Тонът й не допускаше компромиси и това го вбесяваше, но все пак намери сили да направи методично както винаги утринния си тоалет. Сложи кърпата на шията си и започна да точи бръснача на кожения ремък.

За свое разочарование, Пен забеляза, че интимността на действията му я безпокои — интимност, която се задълбочи, когато той започна да се бръсне. Филип носеше брада, по-точно красива триъгълна брадичка, която подхождаше на лицето му. Тя се опита да задържи образа на Филип, да си припомни дните, когато го гледаше да се бръсне, и бавно си възвърна самообладанието. Правеше това за него. За общото им дете.

Пен свали наметката си и седна на столчето пред камината. Същото, на което беше седяла, когато Оуен превърза раната й.

Спомените идваха и си отиваха. Тя чакаше спокойно. Оуен беше гневен, но това нямаше нищо общо с нейната мисия. То дори й помагаше да увеличи дистанцията помежду им, а тя се нуждаеше отчаяно от тази дистанция, за да се концентрира изцяло върху целта си. Отговорите бяха съвсем близо — сега само това имаше значение.

Оуен хвърли халата и посегна към панталона си. Пен се взираше упорито в огъня и си заповядваше да мисли за всичко друго, само не и за Оуен Д’Арси и голотата му.

Кавалерът я погледна крадешком отстрани и гневът му отслабна. Виждаше реакцията й така ясно, сякаш беше написана на лицето й. Всяко мускулче на изпънатия й гръб му показваше, че тя се бори да не забелязва близостта му. Естествено, тя не беше дообмислила ситуацията докрай. Изобщо не се беше сетила, че й предстои да чака в спалнята на мъж, зает с утринния си тоалет.

Устните му се разтегнаха в колеблива усмивка. Въпреки съобразителността си неговата Пен не бе предвидила всички подробности.

Докато закопчаваше ризата си, той размишляваше усилено. Нямаше нищо лошо тя да го придружи, поне на първия етап от пътуването. Естествено, няма да й позволи да го придружи при разследванията му в имението на Брайънстънови, защото тамошните хора ще я познаят и няма да й отговорят искрено. Но дотогава нямаше нищо против компанията й.

След няколко дни постоянна близост сигурно щеше да бъде в състояние да преодолее съпротивата й и отново да я прелъсти.

Онова, което възнамеряваше този път, нямаше нищо общо с френската тайна дипломация.

— Е, щом непременно държиш да тръгнеш с мен, ще се съглася — изрече небрежно той и седна, за да обуе ботушите си.

Изненадана от тези внезапна капитулация, Пен се обърна рязко.

— Какво те накара да промениш мнението си? — попита подозрително тя.

Оуен поклати глава.

— По дяволите, Пен! Днес никой не може да ти угоди! Първо ми заявяваш, че тръгваш с мен все едно искам ли или не. А когато се съгласявам, поставяш под въпрос основанията ми.

— Значи не си обиден? — попита Пен. — Или поне вече не?

Оуен отново вдигна рамене.

— Както правилно отбеляза, това е твоя мисия. Имаш право да участваш.

— Благодаря ти — пошепна Пен. Вече нямаше в какво да го укорява.

Оуен й кимна кратко и в стаята се възцари мълчание. Той се облече и погълна безмълвно вкусната закуска, която му поднесе мистрес Райдър По някое време посочи подканващо стола насреща си, но Пен поклати глава. Гореше от нетърпение да тръгнат по-скоро. Разполагаше само с четири дни. Ден и половина нататък, още толкова обратно. Твърде малко време, за да мисли за варени яйца и бъбречета.

Тя остана на столчето, загледана в огъня, като през цялото време се питаше защо Оуен така внезапно бе престанал да възразява. Когато узна за намерението й, побесня от гняв. Какво бе предизвикало тази промяна в настроението му? Загриза я неясно подозрение, но не знаеше как да подхване темата. Може би беше по-добре да остави на него. Не искаше да чуе рязък отказ. Но ако не кажеше нищо, той щеше да изтълкува мълчанието й като съгласие. А това не беше истина, в никакъв случай!

Оуен привърши закуската и събра вещите си. Една риза, бельо за смяна, бръснач и чифт ботуши се побраха в малка кожена чанта.

Пен обърна гръб на камината и проследи с любопитство приготовленията му. Ако се съсредоточеше върху тези рутинни дейности, сигурно нямаше да усеща толкова силно присъствието му.

Оуен извади от скрина кожена папка и я пъхна в чантата. Пен се учуди: нима възнамеряваше да пише писма по време на пътуването им? Но не посмя да го попита.

Седрик се появи с вестта, че конете са оседлани и чакат.

— Дадох на коня на милейди малко овес. Изглежда ужасно нервен.

— Когато се озове на чуждо място, винаги е нервен — усмихна се Пен. — Благодаря ти за старанието, Седрик.

Момчето се изчерви.

— За мен е удоволствие, милейди.

— Трябва да вземем една птица, Седрик — каза Оуен и закопча късата си наметка. — Ти ще носиш кафеза. Завържи чантата ми за седлото. Ще слезем след една минута.

— Разбира се, сър! — Седрик грабна чантата и хукна навън. Сега вече любопитството на Пен победи и тя прекъсна упоритото си мълчание.

— Каква птица?

— Пощенски гълъб — обясни Оуен. — Може би не ми вярваш, но аз имам работа, която засяга не само твоите интереси.

— Така ли? — промърмори тя. Вече й беше ясно защо е взел кожената папка. — Вероятно пишеш доклади, предава й сведения и тем подобни?

— Точно така.

Оуен се надяваше да я извади от равновесие с намека, че се е появила не навреме, но не постигна никакъв успех.

— Много хубаво, че носиш със себе си всичко необходимо — отбеляза разумно Пен. — Ще стигнем в Хай Уайкомб едва утре, значи довечера можеш да се посветиш на задълженията си.

Тя се поколеба, но взе решение да продължи. Можеше само да се надява, че гласът й не трепери.

— Сигурно ще се радваш на свободната вечер… Ще напишеш доклада си, все едно къде ще отседнем… за нощувка. Аз няма да ти правя компания.

Това би трябвало да е достатъчно.

Оуен нахлузи ръкавиците си и черните му очи светнаха развеселено.

— Така ли? — промърмори той, обърна се и излезе пръв от стаята.

Пен се уви в наметката си и го последва надолу по тясната стълба. Чувстваше се объркана. Разговорът не бе минал според плановете й. Вероятно трябваше да му каже направо, че нейните планове не се покриват с неговите и че той не бива да храни напразни надежди.

Мистрес Райдър чу стъпките им по стълбата и излезе забързано от кухнята.

— Значи заминавате за няколко дни, сър?

— Да. Ще се върна много скоро.

— Аха. Седрик вече спомена за това. Нашият Джон е готов да придружи дамата. Пен дари кръчмарката със сияйна усмивка.

— Няма да се наложи, мистрес. Аз тръгвам с кавалера.

Жената я погледна смаяно.

— Но кавалерът каза…

— Заблудил съм се, мистрес Райдър — прекъсна я решително Оуен. — Отначало не можех да разбера правилно ситуацията.

Пред портичката стоеше млад мъж и държеше Уилям за юздата. Кротка кобила с широк гръб пощипваше от сухата зимна трева покрай оградата. Седрик върза чантата на Оуен на седлото на великолепен вран жребец. Кафез с пощенски гълъб бе оставен на земята до дребното конче на пажа.

Пен се запъти към коня си.

— Много ви благодаря, мастър Райдър, но няма да имам нужда от услугите ви. Вече обясних на майка ви. Но бъдете така добър да ми помогнете да възседна коня си.

— Остави, Джон, аз отговарям за дамата — намеси се Оуен, още по-весел отпреди. — Хайде, лейди Брайънстън! — Той я хвана през кръста и я вдигна с един замах на седлото.

Пен едва не извика. Подобно отношение беше допустимо само за женени хора! Но всичко стана толкова бързо, че беше по-добре да си замълчи. Тя намести десния си крак над рога на дамското седло и разпростря полите си. Уилям изцвили и замята глава.

Кавалерът смръщи чело.

— Поведението на този кон не ми харесва. Не можа ли да вземеш по-добър?

— Той е най-бърз — защити го Пен. — Сметнах, че най-важното е бързината…

— Прекаленото бързане води до забавяне — отбеляза Оуен и отново се намръщи. — Това е стара мъдрост, която многократно се е потвърждавала.

— Уилям е много добро животно — побърза Пен да оправдае любимеца си и посегна към юздите. — Няма да ви бавим, кавалере. Обещавам ви.

— Никога не забравяй, че тръгваш по свое желание — отвърна сухо той. — И че носиш отговорност за коня си.

Без да се бави, Оуен възседна врания жребец и пое по тясната уличка. Седрик застана до него, а Пен беше принудена да язди зад тях.

12

— Колко жалко, че не можахме да се видим с Пен поне за малко — повтори за десети път Гуинивиър, когато слезе от седлото в двора на Холборн. Градската резиденция на семейството представляваше скромна, но солидна къща, обградена с високи зидове. В сравнение с големите, разкошни постройки, издигнати през последните години по двата бряга на Темза, тя беше едва ли не бедна. Гуинивиър и Хю презираха новобогаташите, които излагаха богатството си на показ — богатство, в голямата си част присвоено от онези, които бяха загубили властта и влиянието си по време на управлението на Тюдорите.

Въпреки това никой в Лондон не си позволяваше да твърди, че щом живеят в такъв скромен дом, семейство Кендъл нямат средства. Гуинивиър отдавна бе споделила голямото си богатство със съпруга си, освен това използваше юридическите си познания и опита си в счетоводството, за да води и умножава общото им имущество.

— Принцесата явно е сериозно болна — каза Пипа, която беше яздила редом с майка си. — Щом иска Пен да стои през цялото време при нея. — Младата дама приглади полите си и сведе глава, за да скрие погледа си. Защо не можеше да лъже по-добре? Но досега не й се бе налагало да лъже и мами, значи не можеше да има опит в тези неща.

— Много бързо се върнахте! — Робин слезе по стълбата да ги посрещне. — Смятах, че ще останете по-дълго при Пен.

— За съжаление Пен трябва да стои до леглото на принцесата — разказа Ан на големия си брат и важно поклати глава. — Принцесата каза, че нямало да оздравее, ако Пен не е до нея.

— Стига, Ан! — намеси се сърдито Пипа. — Принцесата не се изразява така драматично. Пен ни изпрати вест, че не може да излезе от покоите на принцесата. Нямаше смисъл да останем в двореца, след като мама не можа да посети нито Пен, нито принцесата.

— А и дукеса Съфолк беше там! — допълни с многозначителна усмивка Ан. — Затова побързахме да се измъкнем, преди мама да е влязла в разговор с нея.

— Такива неща не се говорят пред хората, Ан — укори я меко Гуинивиър и се запъти към входната врата.

— Но Робин не е чужд човек! — защити се разгорещено момичето. — На него мога да казвам всичко.

— Това е вярно, но все пак е недискретно — намеси се баща й и я бутна пред себе си към къщата.

Робин остана на стълбището и изгледа Пипа с намръщено чело.

— Искането на принцесата е дошло твърде внезапно. Пен се забавляваше така добре на празника на тримата крале, че никой не би я помислил за сериозно разтревожена.

— Може би вечерта всичко е било наред — промърмори Пипа и мина покрай него, за да влезе в къщата. — Мери я повика в покоите си рано сутринта.

Колкото повече говореха по темата, толкова по-голяма ставаше опасността да се издаде, особено пред Робин.

— Трябва да напиша няколко писма.

Без да се бави, тя изкачи тясната стълбичка, която водеше км стаята й на последния етаж.

Ала не й остана много време да събере мислите си. Едва успя да поздрави малката сребърносива котка, която я очакваше, свита на кълбо на перваза на прозореца. Лунна светлина, на същата възраст като брат си Мускатово орехче, беше много по-жива и подвижна от него въпреки многобройните раждания. Стройното гъвкаво животно затвори очи и повдигна брадичка в очакване на обичайните милувки.

На вратата се почука бегло и Робин влезе устремно в стаята на сестра си.

— Не бива така, Робин, можеше да ме завариш по риза! — укори го Пипа, която седеше с котката си на пейката под прозореца.

— Вървях по петите ти — отговори Робин. — Знам, че не си имала време дори да свалиш ръкавиците си. — Робин, който винаги беше общувал непринудено с доведените си сестри, беше същият и сега. Остана до вратата и зарови ръце в гъстата си коса, която стърчеше на всички страни. — Къде е Пен?

Пипа го погледна стреснато. Котката реагира недоволно и младата жена побърза да продължи с милувките.

— Нали ти казах: Пен бди до леглото на принцесата.

— Нещо не е наред — отговори упорито Робин. — Мен не можеш да заблудиш, Пипа. Ще ми кажеш ли какво става?

Пипа нежно подръпна ушенцата на Лунна светлина. Щеше да изпита огромно облекчение, ако можеше да сподели товара си. Освен това беше сигурна, че Робин при никакви обстоятелства няма да предаде Пен. От друга страна обаче… Робин беше враждебно настроен към кавалер Д’Арси и двамата с Пен се караха заради кавалера вече няколко седмици… Ако обаче бягството наистина беше свързано с мъртвото дете на Пен, Робин сигурно щеше да й обясни как е възможно Оуен Д’Арси да е забъркан в тази работа.

— Ако ти кажа истината, няма да ти хареса — рече тя след кратък размисъл.

— Д’Арси ли е замесен? — попита веднага той.

Пипа кимна.

— Пен каза, че са си уговорили тайна среща. Четири дни страст.

— Страст! — изпухтя отвратено Робин. — Пен никога не би изрекла тази дума… Това е нечувано!

Пипа сви рамене.

— Обаче е вярно. — И продължи като на себе си, сякаш думите й не бяха предназначени за ушите на Робин: — Според мен Пен има други планове. Тайната среща е само претекст.

Робин впи поглед в лицето й, сякаш искаше да я хипнотизира.

— Претекст за какво?

Пипа вече гореше от желание да се довери на Робин, да чуе мнението му. Все така тихо тя обясни:

— Страх ме е, че е свързано с детето й.

Робин пребледня като смъртник.

— Пак ли?

— Аз не вярвам, че е преодоляла болката си — рече Пипа. — Престана да говори за това, защото всички ние се тревожехме и започвахме да я разубеждаваме — но дълбоко в сърцето си е убедена, че е права.

В стаята се възцари тишина. Пипа разбра, че не беше сама в предположението си — Робин също не вярваше, че Пен се е освободила от своята фиксидея. Тя помълча малко и с обичайната си прямота реши да засегне един аспект от темата, за която никой не смееше да говори.

— Робин, смяташ ли, че е възможно… Понякога се питам…

— Какво? — прекъсна я остро Робин. Пипа никога не обикаляше като котка около горещата каша.

Сестра му го погледна и шумно пое въздух.

— Питам се дали има нещо вярно… във фиксидеята на Пен, искам да кажа.

Робин я зяпна смаяно.

— Какво говориш, Пипа?

Тя срещна твърдо невярващия му поглед.

— Много добре знаеш за какво говорим, Робин. Защо Пен продължава да държи на убеждението си, ако няма абсолютно нищо вярно? Нашата сестра не е загубила ума си, Робин. Тя е най-разумният човек, когото познавам — по-разумна е дори от теб, Робин.

Брат й въздъхна като човек, който носи целия товар на света на раменете си.

— Ако ти кажа, че никога не съм се замислял за това, ще те излъжа — заговори с мъка той. — Но не откривам смисъла. Защо всички й внушават, че детето е мъртвородено, ако то е живо?

— Може би тя иска да намери тъкмо този отговор — отговори замислено Пипа. — Но как би могъл да й помогне Оуен Д’Арси?

— По-точно е да попиташ защо й помага!

— Защото е страстно влюбен в нея? — предположи Пипа и веднага си пожела да не беше давала воля на чувството си за хумор. Робин изобщо не се засмя. От друга страна обаче, тя имаше всички основания да предполага, че онова, което ставаше между Пен и кавалер Д’Арси, е много силно и излиза извън рамките на общоприетото.

Робин заходи с широки крачки от прозореца до вратата и обратно. Не бе успял да изпълни решението си да каже на Пен какво знае за Д’Арси, защото тя бе изчезнала с онзи тип, преди брат й да успее да си отвори устата. За съжаление не можеше да каже на Пипа истината за французина, преди да е говорил за това с Пен. В какво сложно положение се беше поставил!

— Не ни остава нищо друго, освен да чакаме завръщането на Пен — реши Робин. — Какво друго бихме могли да направим? Ако реша да я търся, няма да знам откъде да започна.

Пипа чу отчаянието в думите му. Отиде при него и сложи ръка на рамото му.

— Сигурна съм, че всичко ще завърши добре, Робин. Пен е по-силна, отколкото си мислим.

Робин не мислеше така. Но сега най-важното беше да научи всичко за Оуен Д’Арси. Познаваше един човек, който щеше да му разкаже всички тайни на френския шпионин — дори най-позорните, ако имаше такива. Ако Пен смяташе да се отдава и занапред на страстта — думата засядаше в гърлото му, по-добре да го прави с отворени очи.

Гласът му прозвуча сериозно и решително:

— Пипа, кълна ти се, че ако Д’Арси причини болка на Пен, ще му разпоря корема с шпагата си. — Той сложи ръка на дръжката на оръжието, за да докаже силата на думите си, обърна се и излезе от стаята без дума за сбогом.

Дали наистина вярва, че това е решение? — запита се Пипа. Типично мъжко мислене, след като ситуацията изискваше голяма деликатност.

— Не ми се вярва, че ще успее да се справи с Оуен — довери тя на котката. Познаваше кавалера като очарователен мъж, но, също както Пен, беше усетила заплахата, овладяната сила под изисканата, елегантна фасада.

Оуен реши да напуснат Лондон през Алджърсгейт. На Флийт стрийт цареше страшна блъсканица и Пен трябваше да държи здраво юздата на Уилям, който се плашеше от всяка чужда миризма и от всяко неочаквано движение в гъстата тълпа. Когато заседнаха сред множеството, очакващо да премине през Лондонския мост, украсен с няколко отсечени глави, Пен окончателно се убеди, че е направила огромна грешка. По-добре да беше взела кротката кобила Лайтфут.

След моста беше много по-спокойно, но когато излязоха от Лондон, попаднаха сред тежко натоварени коли със стока и групи богато облечени търговци, запътили се към блестящите кули на Оксфорд. В противоположната посока се движеха селски каруци с цвекло и зеле, бързащи към пазарите на столицата.

Беше почти обед, когато минаха Алджърсгейт. Оуен бързаше, доколкото му позволяваше движението. Искаше преди падането на мрака да стигнат Джерардс Крос, двайсет мили извън Лондон, разстояние, което конете можеха да изминат с лекота. За следващата сутрин им оставаха само дванадесет мили. Един ден в Хай Уайкомб трябваше да даде отговор на въпросите им — ако наистина имаше какво да се разкрие.

Оуен често поглеждаше през рамо към Пен, която яздеше в края на пътя, за да щади плашливия си кон. Това животно беше същински дявол. Пен изразходваше толкова време и сили да го укротява, че двамата изобщо не можеха да си поговорят. А без да си поговори с нея, не можеше да очаква, че ще възобновят интимната си връзка. Значи трябваше да предприеме нещо на вечеря.

— Ще ядем ли скоро, сър? — Както обикновено, Седрик беше отгатнал мислите му.

Оуен избухна в смях.

— Знам, че си гладен, приятелю, знам!

— Ами… вече е почти два. Освен това конете имат нужда от вода и овес.

— А, да, конете — кимна сериозно Оуен. — Добре, че ми напомни. Ще спрем в Нортхолт. Това е следващото село.

Отново хвърли поглед към Пен. Кога ли беше яла за последен път? Не бе пожелала да хапне от закуската му. Повика я тихо, за да не подплаши коня.

— Ще спрем в Нортхолт да обядваме. Сигурно си гладна.

— Умирам от глад — отговори честно Пен. Беше минала цяла вечност, откакто хапна малко от хляба и сланината на сестра си. Дано само Уилям се държи прилично до Нортхолт.

Когато наближиха селцето, местността се огласи от звън на църковна камбана. На кръстопътя се издигаше бесилка, на която висеше труп, окован във вериги, и се поклащаше от вятъра. Когато ездачите наближиха, накацалите по напречната греда гарвани изграчиха протестиращо.

Уилям се подплаши и направи скок към средата на пътя. Пен стегна юздите и конят се вдигна стреснато на задните си крака. Грачейки гневно, гарваните излетяха, за да спасят остатъка от пира си.

Пен се вкопчи с последни сили в гривата на коня, за да не падне от гърба му.

— Ама че опърничава гадина! — извика Оуен, наведе се към нея и посегна към юздите. — Изобщо не е подходящ кон за жена!

— На познат терен е много послушен — защити го упорито Пен. — Не е нужно да държите юздите, кавалере. — Посочи го обвинително с камшика, но той го изтръгна от ръката й.

— Има неща, които са ми ужасно неприятни — обясни ледено той. — Или през обедната ни почивка ще си потърсиш друг кон, или пътуването ти свършва тук. — Върна й камшика и препусна напред.

Пен изкриви лице, но не посмя да се възпротиви на грубата заповед. Веднага бе съжалила за презрителния жест — механична, но глупава реакция.

„Райзинг Сън“ в центъра на Нортхолт беше жалка кръчма, но с идеално разположение, за да лови пътници по оживеното шосе между Лондон и Оксфорд. Оуен слезе пред входа и връчи юздите на ратая, който бе притичал от обора.

— Аз ще дойда след малко — каза тихо Пен и без да чака отговор, заобиколи къщата, за да види оборите.

Преговорите и указанията относно грижите за Уилям и отнеха доста време и малко пари. Когато влезе в пълната кръчма, Пен завари Оуен и Седрик да седят на общата маса и да си хапват с удоволствие агнешко фрикасе, задушени зеленчуци и печени кестени.

Пен застана на входа и свали качулката си. После окачи наметката на една от куките на вратата. Като видя селското ядене на масата, устата й се напълни със слюнка. Оуен й махна да отиде при тях и й направи място до себе си.

Пен се поколеба, но като не видя нито следа от гняв по спокойното му лице, се реши. Оуен изглеждаше така, сякаш й бе простил необмисления жест.

Тя прибра оранжевите си поли и приседна на пейката до него.

— Каква елегантна роба — отбеляза тихо Оуен, докато тя подреждаше полите си. — Много по-подходяща за палат, отколкото за селска кръчма. — Заби върха на ножа си в голямо парче хляб на дъската пред себе си и й го подаде.

— Нямам рокли, които да подхождат на селски кръчми — отговори тихо Пен, която вече съжаляваше, че бе приела предложението на Пипа. В ниската кръчма с тъмни греди, пълна с местни хора и пътници, облечени в груби, ръчно тъкани дрехи в тъмни цветове, роклята й изглеждаше като слънчев лъч на буреносно небе.

— Откъде ли би могла да имаш? — промърмори Оуен с нищо незначеща усмивка. — Намери ли си друг кон?

На масата нямаше прибори. Преди да отговори, Пен разчупи сръчно парчето хляб и си направи нещо като лъжица, с която загреба от голямата купа месо и сос.

— Да — отговори тя с пълна уста и сложи зеленчуци на хляба си. — Увериха ме, че е кротко животно, свикнало с оживеното движение по пътищата. — Кимна, за да потвърди думите си, и продължи: — Няма да ни създава ядове. Би ли ми подал канчето с ейл?

Оуен изпълни искането й.

— Значи ще можем да разговаряме, докато яздим — зарадва се той.

Пен не виждаше как би могла да го предотврати; но възнамеряваше да използва времето, за да обсъди с него какво ще правят в Хай Уайкомб. Може би Оуен вече има план? Във всеки случай тя имаше собствени идеи. Най-добре беше да комбинират предложенията си, за да са сигурни, че начинанието им ще успее.

Яденето беше чудесно. Пен се нахрани с апетит и не отказа, когато едрата слугиня се пресегна през нея, за да сложи на масата огромен пудинг със смокини. Момичето изтри потта от челото си с престилката и заби голямата лъжица в средата на пудинга. Издигна се съскаща пара.

Седящите около масата почнаха да си подават пудинга и всеки си вземаше с лъжицата. Пен следеше сътрапезниците си и когато пудингът стигна до нея, апетитът й беше преминал. Оуен също отказа. Седрик обаче посегна към голямата лъжица и си похапна с наслада.

— Младежите не са капризни — промърмори Оуен. — Ядат, каквото им дадеш! — Пен се усмихна и за момент забрави, че трябваше да се държи на разстояние. Лесно беше да си безгрижен, когато седиш непринудено на маса с много хора и стомахът ти е пълен.

Оуен протегна ръка й помилва тила й точно зад ухото. Лекият натиск на пръста му остави пареща следа над линията на малката якичка. Пен не се помръдна. Ръката му остана на тила й. Тя усети пулса му и затаи дъх. Когато обърна глава, Оуен махна ръката си.

— Време е да тръгваме — нареди строго той, сякаш краткият миг на интимност не се беше състоял. — Стига, Седрик, ще преядеш и конят няма да издържи тежестта ти. Върви в обора и кажи да доведат конете отпред. Лейди Брайънстън е намерила заместник на неспокойния Уилям.

Седрик се прехвърли през пейката и посегна към шапката си. Забърза навън, като се опитваше да я изтупа от праха.

— Ей сега ще дойда — каза Пен. — Няма да се забавя.

— Клозетът е до кокошарника — съобщи Оуен. — Дай да ти държа палтото.

— Благодаря ви, кавалере! — Тя направи дворцов реверанс и забърза към задната част на кръчмата.

Клозетът беше само една тъмна, воняща дупка в задния двор и Пен не остана дълго там. Излезе отпред и завари Оуен да преглежда новия й кон. Набито животно с широк гръб и спокойно държание. Не се възпротиви, когато Оуен вдигна краката му да провери подковите с върха на камата си.

— Добре е подкован — отбеляза доволно той, щом приключи огледа. — Мисля, че ще издържи и по-дълга езда.

— Имам известни познания за конете — отговори остро Пен.

Оуен кимна, без да коментира държанието на Уилям и неспособността му да остане спокоен сред оживеното движение.

— Да те вдигна ли или предпочиташ да стъпиш на онзи пън?

Пен неволно попипа тила си. Припомни си как я бе вдигнал сутринта и потръпна.

— Ще стъпя на пъна.

— Както желаеш! — Оуен даде знак на оборския ратай да отведе коня до пъна и се метна на гърба на врания си жребец.

Пен възседна коня си. Бяха му сложили нейното седло й тя не го чувстваше съвсем чужд, но мина малко време, преди да свикне с хода му. Движеше се сравнително бавно и след като размени няколко думи със Седрик, Оуен изравни коня си с нейния.

— Имаме време — каза той. — Седрик ще препусне напред, за да ни наеме стаи в „Бул“.

Пен наостри уши да чуе в думите му самодоволство или снизхождение, но не чу нищо такова. Кавалерът беше внимателен и отзивчив, сякаш я бе поканил да се разходят в парка.

Миналата вечер беше сокол с човка на хищна птица и остри, неумолими нокти. В кръглата стая зад стенния килим ноктите му се отвориха и тя се понесе на вълната на желанието, завладяна от магията на мъжа с маска.

В този светъл, студен следобед обаче кавалерът беше сърдечен, дружелюбен и мил като по-голям брат. Като Робин.

Пен отново попипа с върховете на пръстите си мястото, където я бе докоснал.

Не, не беше като Робин. Този мъж нямаше нищо общо с Робин!

13

Когато стигнаха до голямото, богато село Джерардс Крос, луната тъкмо се бе подала между облаците, които се носеха го небето. Пен се бе опитала да узнае от Оуен как смята да проведе разследванията в Хай Уайкомб, но той даваше кратки, неясни отговори. А когато заговори за собствените си представи, той само я погледна и поклати глава. Изглеждаше готов да говори за всичко друго, само не и за онова, заради което бяха тръгнали на път.

Накрая Пен замлъкна, а Оуен не правеше никакви опити да започне разговор. Пен усещаше, че той тайно се забавлява — но да съм проклета, ако започна да му се моля да ми обърне внимание, закле се тя. През последния час, докато постепенно падаше мрак, двамата яздеха мълчаливо и Пен се улови, че мечтае… Вечеря, буен огън в камината, горещо мляко с бренди, подправено с канела и индийско орехче, а после в мекото легло…

Последната картина я изтръгна от мечтанията. Без да иска, тя хвърли поглед към мълчаливия си спътник, благодарна за падналия мрак — защото бузите й изведнъж пламнаха.

Оуен веднага забеляза погледа й.

— Уморена ли си?

— Малко е да се каже уморена — отговори Пен колкото можеше по-хладно. Този човек очевидно умееше да чете мисли!

— Е, краят вече се вижда. — Оуен посочи с камшика си голямата постройка, която се издигаше малко настрана от главния път. Кепенците на прозорците бяха отворени и светлината, която падаше през тях, пронизваше сгъстяващия се здрач. Конят на Пен се разбърза, сякаш бе усетил обора, и враният жребец на Оуен последва примера му.

— Ако Седрик се е справил добре, ще ни посрещнат както трябва. — Оуен я погледна изпитателно. — Впрочем, мисля, че е най-добре да те представя за своя сестра. Ще обясним, че отиваш в Оксфорд при роднини.

Пен моментално забрави смущението и умората си.

— Но ние изобщо не приличаме на брат и сестра — изсмя се подигравателно тя. — Мислех си, че първокласен шпионин като теб може да измисли нещо по-оригинално.

Оуен се поклони подигравателно от седлото.

— Прощавай, но и аз съм уморен. Спал съм само два часа. Защо ме събуди в този престъпно ранен час?

— А аз изобщо не съм спала — изсъска в отговор тя и веднага си пожела да си бе замълчала.

— Не си спала? — Оуен вдигна едната си вежда, но изражението му остана неразгадаемо в мрака. — Защо?

За щастие не й се наложи да отговори, защото попаднаха в осветеното място пред странноприемницата и двама ратаи дотичаха от мрака, за да поемат юздите на конете.

Пен се опита да мобилизира последните си сили, за да слезе сама от седлото, но краката отказаха да й служат и тя не се възпротиви, когато Оуен я вдигна и мълчаливо я сложи на земята.

Той застана до нея, без да сваля ръката си от кръста й. За момент никой от двамата не се помръдна, после той се наведе и пошепна в ухото й:

— И защо не си могла да спиш, Пен? Какви мисли са те измъчвали?

Тя се поколеба. Погледът му я пронизваше и тя отново изпита чувството, че той чете мислите й.

— Лоши мисли — отговори тя колебливо! — Има много неща, които не ми позволяват да заспя, кавалере. Предстои ми да узная истината за съдбата на детето си. — Тя отстъпи крачка назад. — Хайде да влезем.

Той я последва в топлата, светла кръчма. Посрещна ги лично огромният собственик, чието зачервено лице издаваше, че много харесва собствените си питиета. Гласът му идеше от дълбоко, сякаш от дъното на бъчва с порто.

— Добре дошли в „Бул“, сър, милейди! — Той се поклони дълбоко. — Какво ще кажете за една чашка за затопляне?

— Аз искам да се кача веднага в стаята си — прекъсна го бързо Пен. — Бих искала гореща вода и да ми поднесете вечерята в стаята.

— Разбира се, мадам. Ще изпратя Мери да ви помогне. Тя ще се погрижи и за багажа ви.

Пен се огледа безпомощно. Не бе помислила, че се поставя в много неловка ситуация, като влиза в почтена странноприемница без багаж. Не носеше със себе си дори четка за коса.

— Знаете ли, докато обядвахме, някой открадна чантата на сестра ми от седлото на коня — намеси се спокойно Оуен. — Занесете моята чанта в нейната стая. — Той се обърна към Пен и се усмихна окуражително. — Скъпа, можеш да вземеш всичко.

— Много ви благодаря, сър — отговори тя и направи реверанс.

Той протегна ръка и я улови под брадичката по начин, който съвсем не беше братски. Вдигна лицето й и тя се принуди да срещне топлия, настойчив мъжки поглед. На устните му заигра едва забележима усмивка, в очите му пламна обещание. Докосването му направи кожата й свръхчувствителна.

— Ще вечеряме заедно. Изпрати ми слугинята, когато си готова да ме приемеш.

— Много съм уморена, братко — възрази тя и направи крачка назад.

— Въпреки това трябва да се нахраниш добре — отвърна небрежно той. — Освен това трябва да обсъдим плановете си за утре.

— Нали не искаше да говорим за това? Цял следобед не си отвори устата.

— Все още не бях обмислил плановете си — обясни той съвсем тихо. — Но сега можем да ги обсъдим… на вечеря.

Пен се почувства като червейче на рибарска въдица. Не можеше да му се развика пред кръчмаря, който ги наблюдаваше с интерес.

— Както желаеш, братко — отговори подчертано тя, докато погледът й изпускаше искри. — Все пак разговорът ни не бива да трае дълго, защото може да захлупя лице в супата. — Кимна му и се запъти към стълбата.

— Отведете дамата горе, а на мен донесете канче ейл в кръчмата — нареди Оуен.

— Веднага, сър! Заповядайте оттук! Мадам! — Кръчмарят чевръсто изкачи стъпалата пред Пен и отвори вратата към просторна стая. — Надявам се да ви хареса, мадам!

— О, да, много е хубаво.

— Ще пратя Мери да ви донесе чантата на негово благородие. — Мъжът се поклони почтително и излезе.

Пен окачи наметката си на куката до вратата, огледа се и въздъхна.

Тя не искаше да му възразява. Усилията да се сдържа я изтощаваха. Но не можеше да си позволи да се поддаде на желанието. Това означаваше предателство спрямо Филип и спрямо мисията й. Не можеше да постави собствените си потребности пред тези на детето.

Беше много близо до истината — инстинктът й го подсказваше. Още от сутринта имаше свръхестествено предчувствие.

На вратата се почука. Влезе миловидна млада жена с пътната чанта на Оуен. Следваха я трима силни момци с голямо дървено корито и няколко ведра топла вода.

— Господарят каза, че искате баня, мадам — рече младата жена и направи реверанс.

— Да, благодаря. — Пен освободи плитките си от мрежата и изчака момчетата да сложат коритото пред огъня и да го напълнят с топла вода. Усмихна се на младата жена и попита:

— Ти си Мери, нали?

— Да, мадам, на вашите услуги! — Слугинята провери дали всичко е наред и прогони мъжете с властен жест. Един от тях й намигна и тя се изчерви.

— Ще ви помогна да се съблечете, мадам.

— Благодаря ти. — Пен се остави в сръчните ръце на Мери и много скоро се освободи от роклята.

— Какво прекрасно нещо — пошепна Мери, поглади оранжевото кадифе и изтърси внимателно фустата.

— Най-добре я изчеткай и после я изглади — нареди Пен и вдигна плитките си на темето, за да не ги намокри.

— Веднага ще се погрижа, мадам.

— Би ли ми донесла чаша вино? Смятам да остана по-дълго във водата.

Мери направи реверанс и отиде да донесе виното от кухнята. Пен се излегна в коритото и затвори очи. Не искаше да мисли за нищо. Мери й донесе виното и тя отпи голяма глътка, после отново затвори очи. Трябваше да събере сили за предстоящата битка. Битка, която щеше да води преди всичко със себе си.

Когато часовникът удари осем, Пен се стресна. Мери каза колебливо:

— Помислих, че сте заспала, мадам, и не исках да ви събудя.

— Май наистина бях задрямала. — Пен остави празната чаша на пода, стана и се уви в хавлията, която й подаде Мери.

Слугинята беше сложила пред огъня ниска маса с две столчета. Всичко беше готово за вечерята й с Оуен.

Тя се подсуши бавно, уви се в суха кърпа и прегледа какво имаше в пътната чанта на Оуен. Можеше да облече копринената риза за смяна, но тя й стигаше едва до коленете. „При сегашните обстоятелства не мога да вечерям с него полугола“ — помисли си тя и се ухили. Той непременно щеше да го схване като подкана. Ако облечеше нощницата му, щеше да изчезне в нея — това със сигурност беше по-добре.

Пен облече простата бяла нощница и извади фуркетите от вдигнатите си плитки. Разплете ги и се опита да ги приглади с пръсти. В чантата на кавалера нямаше четка и трябваше да ходи рошава. Внезапно си спомни утрото в таверната на мистрес Райдър, когато се бе опитала да се среши с пръсти, и се разтрепери.

— Можеш вече да донесеш вечерята, Мери.

Младата слугиня излезе и Пен пристъпи към прозореца. Отвори го, наведе се навън и пое дълбоко студения вечерен въздух. Луната и звездите се бяха скрили зад облаците. След шума и суетнята на Лондон тук беше много тъмно и тихо. Пен се обърна едва когато Мери влезе в стаята с тежка табла.

— Вечерята, мадам! Препечени стриди, фазан с кисел сос и тортички с пудинг. — Момичето изброи ястията с видимо задоволство и нареди съдовете на масата. — Готвачката каза, че се е потрудила, за да угоди и на най-изтънченото небце.

— О, моето изобщо не е претенциозно… Това е истинска празнична вечеря! — Пен кимна признателно. — Умирам от глад.

— Милорд Д’Арси определи менюто, мадам — обясни Мери, излезе и след малко се върна с бутилка бургундско и две чаши. Вдигна бутилката и заяви гордо: — От най-доброто ни вино! Вашият брат лично го избра.

Бутилката и чашите заеха почетните места на малката маса.

— Много ти благодаря, Мери — усмихна се Пен. — На принцесата ли са те кръстили?

— Да, мадам — отговори момичето и се поклони.

— Родителите ти явно са лоялни поданици — отбеляза одобрително Пен. — Хубаво име.

Момичето се изчерви и отново се поклони.

— Би ли предала на брат ми, че съм готова да го приема — помоли Пен, опитвайки се да прогони мисълта, че изобщо не беше готова да се пребори с Оуен Д’Арси.

Мери огледа за последен път наредената маса, кимна одобрително и излезе да доведе кавалера.

Пен наля вино в двете чаши. Гъстата червена течност запламтя в сиянието на свещите като рубин на слънце. Устата й се напълни със слюнка. Откъде можеше Оуен да знае, че препечените стриди са любимото й ядене? Или беше щастлива случайност?

— Влез — извика тя, когато на вратата се почука. Обърна се с чаша в ръка и посрещна спътника си с — както се надяваше — хладна и учтива усмивка.

Той застана на прага и я огледа одобрително. Макар че коленете й се разтрепериха, тя се обърна към масата и подреди наново приборите, поставени с такава грижливост от Мери.

— В тази нощница се губиш — отбеляза Оуен с усмивка. — Защо не взе ризата?

— Не съм свикнала да седя на масата с голи крака — отговори Пен и веднага съжали, че бе изрекла тези думи. Забеляза пламналото желание в очите му. Усмивката му стана още по-широка и изрази недвусмислена покана.

Тя се покашля и продължи колкото можеше по-безучастно:

— Кавалере, трябва да ви поздравя с отличния избор на ястията.

— Някак си предусетих какво ще ти хареса — отбеляза той и се приближи с бързи, тихи стъпки. Сложи ръка под брадичката й и я целуна по устата. После зарови пръсти в разпуснатата й коса и я драпира около лицето. — Днес си по-красива отвсякога, любов моя. Умората ти отива. — Очите му пламтяха от страст.

Велики боже! Как щеше да издържи това мъчение?

— Не мога да си представя откъде знаеш какви ястия обичам. — Пен се обърна и посегна към другата чаша. — Вино, сър?

— Благодаря, мадам — поклони се церемониално той и пое чашата. Отпи и я погледна над ръба. В очите му светеше разбиране. — Няколко пъти съм те наблюдавал да се храниш и изборът ти ми направи впечатление — обясни той. — Обикновено избираш месо от гърдите на птицата, не се докосваш до говеждото, но никога не пропускаш стридите. — И се засмя, зарадван от собствената си наблюдателност.

— Трикове на шпионин — обвини го Пен.

— Или на влюбен.

— О, не — възрази решително тя. — Един момент на слабост не ни прави любовна двойка, сър. — Седна на едното столче и го покани с жест да се настани срещу нея. — Хайде да вечеряме. — Взе лъжицата за сервиране и вдигна капака на купата със стриди.

— С удоволствие. — Оуен седна срещу нея и я погледна втренчено. — За мен не беше момент на слабост, Пен, а извор на блаженство.

— Значи нямаш в какво да се обвиняваш — рече тихо тя, разчупи парче ечемичен хляб и го намаза дебело с масло. Трябваше да използва разума си като оръжие, за да му устои. Оуен вдигна вежди и си отряза парче от фазана. Сложи го в чинията си и каза:

— По принцип се старая да не правя нищо, за което после ще се обвинявам.

Пен хапна от стридите и въздъхна доволно.

— Готвачката е много добра — отбеляза тя. — Отдавна не бях яла толкова вкусни стриди. Пресните пъстърви от местните реки също са много вкусни. Би трябвало да ги опиташ, докато сме тук.

Оуен допълни чашата си и я погледна изпитателно. Май нямаше да постигне нищо със словесни престрелки.

— Значи ти се поддаде на моментната си слабост, Пен? Защо? Не оставяш впечатление на жена, която лесно губи самообладание.

Пен си отряза от печения фазан и го заля със сос.

— Може да съм пила повечко — предположи тя. — Освен това в деня на тримата крале хората изоставят скрупулите си и правят невероятни неща. Такава е стародавната традиция. Вероятно общото веселие ме е завладяло…

— О, Пен… — Оуен поклати укорително глава. — Мога да понеса доста неща, но не ми сервирай такива очевидни неистини.

— Това е отговорът ми, кавалере! — Тя го погледна строго през масата. — Няма ли най-после да обсъдим какво ще правим утре? Как ще разпитаме хората от списъка?

— Да караме подред. Имам такъв навик — отговори спокойно той, наведе се и сложи ръце върху нейните. Натисна достатъчно силно, за да не му се изплъзне.

Пен отново изпита странното чувство, че онази част от тялото й, която влизаше в съприкосновение с неговото, престава да съществува самостоятелно. Щом се докоснеше до тялото му, тя се сливаше с него, топлината му ставаше нейна.

— Пен? — попита тихо Оуен.

— Не — отговори твърдо тя. — Не искам.

Оуен отдръпна ръцете си. Изражението му беше настойчиво, очите му — пронизващи и Пен се почувства гола. Нямаше къде да се скрие. Истинските й мисли и чувства бяха изложени пред него.

— Не ме лъжи, Пен. Можеш да ми кажеш, че си решена да не се любиш с мен, и ще ти повярвам. Но не се опитвай да ме убедиш, че не ме искаш.

Тя бе загубила съпруга и детето си. Това беше достатъчно болка за цял живот. Не можеше да понесе повече. Не можеше да обича шпионин — той беше като блуждаеща светлина, която искаше да я примами в блатото на страданията и измамата. Не можеше…

— Е, добре — кимна решително тя. Гласът й беше само дрезгав шепот. — Реших да не го правя.

Оуен седеше неподвижен с ръце върху масата.

— Ще ми кажеш ли защо?

„Защото имам цял куп причини!“ — искаше да му изкрещи тя, но се хвана за онази, която можеше да обясни най-лесно и на която той трябваше да повярва.

— Не знаеш ли? — извика тя в пристъп на добре дошъл гняв. — Вие ми натрапихте това решение, кавалере, но нашето споразумение е почти изпълнено. Щом изпълните своята част от уговорката, повече няма да ви видя доброволно.

— Момент… — опита се да заговори той, но тя помете протеста му с рязко движение.

— Оуен, аз не ти вярвам. Истината ли казваш, когато твърдиш, че французите ще подкрепят претенциите на Мери за трона? Или лъжеш, за да си осигуриш помощта ми? А дори и случаят да не е такъв, твоето правителство би могло всеки момент да промени становището си.

Тя приглади нетърпеливо къдриците, нападали по лицето й.

— Ако настъпи промяна, ще ме уведомиш ли? — попита предизвикателно. — Ще ми кажеш ли, че ситуацията е различна и сведенията ми вече не служат на интересите на принцесата? Не, разбира се, че не. — Тя отговори на собствения си въпрос с презрителен тон. — Не мога да се отдам на мъж, на когото не вярвам… на мъж, който използва мен и моето отчаяние за користните си цели. Вие сте достоен за презрение, кавалере!

Тя чуваше потока от горчиви, обидни думи, които сякаш не излизаха от нейната уста, а идваха от друг човек. Беше убедена, че в случай на нова любовна среща неизбежно ще се стигне до раздяла с гняв и разочарование. И сама бе предизвикала този край. По-добре сега, отколкото по-късно.

Оуен се изправи рязко. Излезе безмълвно от стаята и тихо затвори вратата зад гърба си.

Горещи сълзи запариха в очите й и тя скри лице в ръцете си.

Оуен Д’Арси избяга от къщата и с все сила затръшна вратата. Втурна се с отчаяна бързина по селската улица, сякаш можеше да остави зад себе си гнева, болката и объркването. Как смееше тя да му говори такива неща?

Как смееше да го обвинява в предателство? Винаги беше искрен с нея. Вярно, двамата бяха сключили споразумение, пакт с дявола — но той не се бе опитал да я измами. И тя го знаеше.

Не, тя не беше виновна. Потокът обвинения беше дошъл отнякъде другаде, не от сърцето й. Наистина ли си мислеше, че може да го предизвиква по този начин? Или смяташе, че ако го ядоса достатъчно, той ще се откаже?

От какво я беше страх?

Оуен спря в другия край на улицата и вдигна глава към забуленото в облаци небе. Силен порив на вятъра го удари в главата, но той не усети нищо.

Вероятно трябваше да приеме избухването й и да се радва, че се е отървал от нея. Иначе връзката им щеше да се задълбочи.

Май и той трябваше да се страхува.

В живота му нямаше място за сериозна връзка. Нито за любов и отдаване, каквито Пен без съмнение заслужаваше. Подобна връзка беше заплаха и за него, и за нея. Веднъж се бе случило и пак щеше да се случи… това беше цената за живота, който си бе избрал.

Неговият живот бе изпълнен с рискове — пресметнати рискове, никога необмислени. Всичко, което правеше, служеше на тази цел. Цел, която окриляше работата му. Но онова, което възнамеряваше да направи сега, беше безумно дръзко и нямаше да му помогне да изпълни мисията си — напротив, можеше само да му попречи.

Но това не го притесняваше ни най-малко.

Той се обърна рязко и хукна обратно към странноприемницата. Отново затвори вратата с трясък и кръчмарят подаде глава от препълнената кръчма.

— Всичко наред ли е, милорд?

Но Оуен вече тичаше по стълбата, вземайки по две стъпала наведнъж, и не отговори.

Мери тъкмо излизаше от стаята на Пен с остатъците от вечерята. Кавалерът стигна до вратата точно когато се готвеше да я затвори.

— Велики боже — пошепна момичето и в очите му светна страх. Братът на дамата изглеждаше бесен от гняв.

Оуен й махна да се отстрани от пътя му и влезе с големи крачки в стаята на Пен.

— Не — заяви твърдо той и облегна гръб на вратата. — Не, Пен, не го приемам. Искам да чуя истината — разбира се, ако самата ти я знаеш. И да не съм чул повече тези глупости, които са обида и за двама ни!

14

Пен, която седеше на леглото, го погледна безмълвно. Изглеждаше като упоена.

— Мисля, че не те разбирам — пошепна задавено тя.

— Напротив, разбираш!

Гласът му прозвуча гневно, но въпреки това от него не се излъчваше гняв. Погледът му беше твърд и спокоен. Само устата беше напрегната, а брадичката — войнствено издадена напред.

Като видя, че очите й са зачервени и в кафявите дълбини се таят неизплакани сълзи, той бе обзет от чувства, което не смееше да назове, защото нямаха нищо общо с плътското желание. Това беше разбиране, дори съчувствие… беше любов и дълбоко желание да я прегърне, да изличи с целувки тъгата и объркването й… да я излекува.

Оуен отиде до леглото, коленичи пред нея и взе ръцете й в своите. Поднесе ги към устните си и целуна дланите.

— Бедна моя Пен! Сега знам какво е трябвало да понесеш… — Гласът му беше само нежен шепот. — Не искам да ти причиня още мъка, мила моя. — Той се усмихна и помилва бузата й, като махна един кичур, мокър от сълзи. — Няма да направя нищо против твоята воля.

Оуен седна до нея и я привлече в прегръдката си. Тя въздъхна дълбоко и от сърцето й се свлече цяла лавина от болка и объркване. Положи глава на рамото му и тялото й се отпусна.

Пен усещаше равномерното дишане на мъжа до себе си, аромата на кожата му, топлината на тялото. Това не бе дивата, импулсивна нощ на празника, това беше наслада от близостта му, потребност от присъствието му. Тя побърза да прогони глупавите съмнения и несигурността. Не искаше да се мъчи повече. Имаше нужда от него. Любовта му щеше да я дари с радост и щастие.

Пръстите й се плъзнаха по копчетата на жакета и ги отвориха. После бързо се мушнаха навътре, за да усетят топлата кожа и силните, ритмични удари на сърцето, което биеше в унисон с нейното.

Оуен свали жакета си с леко движение на раменете, обхвана лицето й и впи устни в нейните. Тя развърза връзките на ризата му и разголи силната шия. Двамата не говореха. Достатъчно беше, че сърцата им биеха заедно.

Без да отделя устни от нейните, Оуен изрита ботушите си. Изправи се и застана пред нея по чорапи, едър и строен.

Пен се взираше като замаяна в съвършените линии на тялото му, стегнати в тесния панталон, но и подчертани от широките ръкави на ризата. Дъхът й спря. Връхлетя я вълна от диво желание, която заля поезията на последните мигове. Бедрата й се напрегнаха, слабините й се отвориха и запулсираха.

Тя отвори роклята си и я пусна на пода. И застина неподвижна, с увиснали ръце, очаквайки докосването му.

Оуен хвана ръцете й, задържа ги за малко, после ги вдигна към лицето си и целуна дланите. Плъзна пръсти под широките ръкави, обхвана лактите й, после продължи към мишниците.

Той я целуна и езикът му се задвижи внимателно в устата й. Връхчетата на езиците им се заиграха и тя се засмя, зарадвана от странното чувство, което бе предизвикала тази игра. Вече нищо друго не съществуваше… само те двамата в осветената от огъня стая, загубени в магията на любовта и желанието. Магия, която никой и нищо не беше в състояние да разруши.

Пен нетърпеливо развърза връзките на ризата и я смъкна от раменете му, за да притисне устни към гърдите му. Езикът й закръжи около зърната на гърдите му и тя отново извика зарадвано, като усети втвърдяването им. Плъзна език нагоре по гърдите, докато стигна до вдлъбнатинката на гърлото. Ръцете й обхванаха хълбоците му и тя се плъзна бавно надолу по тялото му, докато коленичи и се зае да развързва панталона му. През това време езикът й спря в тясната дупка на пъпа. Без да бърза, тя свали панталона от бедрата и го пусна да падне на пода. Изглеждаше напълно сигурна в онова, което правеше.

Оуен остана неподвижен, докато езикът й се плъзгаше надолу, следвайки линията от тъмни косъмчета. Тя взе пениса му в устата си и езикът й затанцува по връхчето. Зъбите й внимателно се докосваха до ствола му, а ръцете й обхванаха тестисите и започнаха да ги масажират.

Оуен зарови пръсти в косата й, помилва прекрасния й тил и се мушна под ризата, за да обхване раменете й. През цялото време я гледаше, следеше как устата й се плъзга по интимните му части, възхищаваше се на тъмните дъги на ресниците й върху бледите бузи. Беше сигурен, че никога не е виждал и преживявал нещо толкова еротично.

Пен обхвана пениса му с ръка и вдигна глава към него. Устните й бяха влажни, бузите леко зачервени, очите й блестяха.

— Харесва ли ти?

След дългото, копринено меко мълчание в стаята гласът й му подейства като шок.

— Невероятно е! — Той я вдигна свали нощницата от раменете й и я пусна на пода. Впи поглед в тялото й и тя не направи опит да избегне настойчивия му поглед.

В неговите очи се чувстваше красива. Малките несъвършенства на тялото и бяха без значение. Когато той я докосна, кожата й запламтя под опитните милувки на топлите му ръце. Бедрата й се разделиха под натиска му. Устата му намери пълните, влажни гънки между краката й и й достави същото удоволствие, което тя бе доставила на него. Пен застена тихо под вълните на насладата.

Двамата паднаха заедно на леглото и Пен изпита чувството, че изпълнява равномерните, грациозни стъпки на паваната под звуците на лютня. Той лежеше до нея, гледаше я, върховете на пръстите му докосваха бузите, очите, носа и устните й. Тя го прегърна, притисна хълбоците си о неговите, но без настойчивост, и позволи на добре познатото предусещане за сливането на телата им да завладее тялото й. Оуен преметна крак над хълбоците й и проникна в тялото й с гъвкаво извъртане, без да сваля поглед от лицето й. Обхвана с едната си ръка бузата й, очерта извивката на устата й и се задвижи равномерно в нея.

Двамата изживяха бавно, великолепно плъзгане към удовлетворението.

След това лежаха неподвижно и се гледаха с големи очи. И двамата се усмихваха, изпълнени със задоволство от преживяното сливане.

Оуен докосна ъгълчето на устата й с върха на пръста си.

— Уморена си, любов моя. Трябва да спиш.

— Благодаря ти — изрече тя съвсем тихо. — Благодаря, че не ми повярва.

Той целуна очите й, без да каже дума, и напусна леглото й неохотно, но решително. Прегърна я за довиждане и грижливо я зави.

— Спи, Пен!

— Трябва ли да си отидеш? — обзета от сладка леност, тя затвори очи.

— Чака ме работа — отговори той с извинителна усмивка.

— Ах, да — промърмори тя, заспивайки. — Знам. Казах ти, че ще имаш достатъчно време, защото аз няма да мога да ти правя компания.

— Точно така каза — кимна сериозно той и бързо се облече. — Е, всички понякога се лъжем.

Пен се изсмя едва чуто.

Оуен се обу набързо, угаси свещите и се запъти към стаята си. С учудване забеляза, че умората му беше преминала. Чувстваше се свеж, отпочинал, изпълнен с нова енергия.

В стаята си завари Седрик, седнал пред огъня. Гълъбът спеше кротко в кафеза си. Оуен поздрави бодро.

— Навечеря ли се хубаво, момче?

— О, да, господарю. Поднесоха ми в кухнята, с прислугата. Маринован език и агнешко — разказа въодушевено пажът и се прозя.

— Добре звучи — промърмори Оуен. — А компанията приятна ли беше?

Седрик се изчерви.

— Тази Мери е дръзка малка хлапачка, сър. Мисля, че понякога забравя коя е. — Това прозвуча пренебрежително, но Оуен не допусна да бъде измамен. Седрик беше на възраст, когато забелязваше момичетата, но прикриваше любопитството, което будеха у него, с подигравателна критика. Още една година, каза си Оуен, и момчето ще гледа на другия пол с нови очи.

— Вероятно е искала да ти хареса — обясни мъдро той.

Седрик се изчерви още повече. Обърна се и свали покривката от леглото.

— Да ви помогна ли да си легнете, сър?

— Не. Имам още работа. Ти иди да си легнеш. — Оуен посочи походното легло до своето.

Пажът събу обувките си, разгъна леглото, уви се в едно одеяло и заспа като къпан.

Когато равномерното дишане на момчето изпълни стаята, Оуен се усмихна доволно. Беше си спомнил как преди шест години прибра шестгодишното момче от една улица в Хавър.

Шест години. Тази година синът му Андрю щеше да стане на шест.

Напълно неподвижен, Оуен изчака болката да премине. Само така можеше да я преживее. Един ден щеше да отиде при децата си — но едва когато опасността бе окончателно отминала. И тогава щеше да се изправи пред тях като чужд човек, пропуснал да ги види как растат.

Той седна до масата под прозореца и извади от вътрешния джоб на жакета си малка сребърна табакера. Отвори я и впи поглед в миниатюрата от вътрешната страна на капачето. Приближи свещта и за кой ли път погледна децата си: сладки бебета с къдрави косички, сериозни очи и чипи нослета. Разликата между двамата беше само една година. Естел бе реагирала с недоволство, когато забременя с Луси съвсем скоро след като роди Андрю — главно защото това щеше да развали фигурата й.

Оуен погледа още малко миниатюрата, щракна капачето и прибра табакерата. Взе едно перо от масата и го подостри с камата си. Извади лист за писма и се зае да съчинява закодирано писмо до посланика, в което го осведомяваше за опасенията и привидната болест на принцеса Мери.

Първоначалното му намерение беше да отиде при Дьо Ноай рано сутринта и лично да му предаде информацията, ала неочакваната поява на Пен при мистрес Райдър го бе принудила да промени шина си.

Щом завърши писмото, Оуен остави перото и се опита да съживи в сърцето и тялото си сладкото задоволство от преживяния любовен акт. Ала образите на децата му непрестанно изникваха в съзнанието му — за да му напомнят, че е отслабил бдителността си и се е поддал на чувствата. А това можеше да изложи Пен на опасност — както някога бе станало с Естел.

Оуен сърдито тръсна глава и отново посегна към перото. Работата беше най-доброто средство срещу болката, а закодирането беше толкова трудно, че изискваше да се съсредоточи напълно.

С напредването на нощта той стана веднъж или два пъти, за да добави дърва в огъня; ала мислите му бяха съсредоточени върху работата. Когато първите сиви ивици на утрото се провряха през процепите между кепенците, той поръси писмото с пясък, издуха го, нави го на руло и го прибра в малък бронзов цилиндър.

Извади гълъба от кафеза, закрепи цилиндъра на пръстена на крачето му и го отнесе до прозореца. Отвори кепенците и потръпна от хладния въздух. Небето беше безоблачно. Днес надали щеше да вали сняг. Когато гълъбът полетя, Оуен го проследи с поглед и отново се учуди на тайнствения инстинкт, който го водеше. До сутринта щеше да пристигне в Лондон.

Едва сега усети колко е уморен. Тръшна се на леглото, без да се съблича, скръсти ръце под главата си и потъна в дълбок сън.

Пен също спа дълбоко и спокойно като никога през живота си, свита на кълбо както всяка нощ, когато Мускатово орехче споделяше леглото й. Откакто възрастта бе сложила край на нощните му любовни приключения, котаракът всяка нощ се вмъкваше под завивката и се сгушваше в нея.

Равномерното дишане и топлото тяло на котарака, потребността му от нея и утехата, която излъчваше, я успокояваха. А когато се будеше в тъмното помещение с догарящ огън в камината, тя се усмихваше при мисълта, че котаракът не понасяше Филип, защото той не го допускаше под завивката, макар че след няколко напразни опита да го прогони от леглото се примири и му разреши да спи в краката им.

Обърканите сънища се стопиха и Пен повярва, че вижда Филип пред себе си съвсем ясно, сякаш е отново до нея.

Тя въздъхна дълбоко и се запита дали се е събудила от чувство за вина. Предаваше ли паметта на Филип, като се любеше с Оуен? Обмисли този въпрос много внимателно, сякаш опипваше с език болен зъб. Ала не откри оголен нерв.

Филип не би искал тя да прекара остатъка от живота си като тъгуваща вдовица. Беше време да преодолее болката си. Щом откриеше истината за детето си, можеше да остави миналото и да заживее в настоящето.

Тя обхвана коленете си и опря брадичка върху тях. Смъртта на Филип бе дошла толкова внезапно и жестоко, практически от днес за утре. Докато се радваше на добро здраве и изглеждаше силен и бодър, на следващия ден…

Някой почука на вратата и тя му извика да влезе, сигурна кого ще види. Оуен влезе с голям вързоп в ръце. Пен му се усмихна сънено.

— Липсваше ми. Успя ли да свършиш работата си?

— Да, дори поспах един час — засмя се той. — Но не очаквах да се събудиш толкова рано. — Остави вързопа на раклата в края на леглото и отвори прозореца. В стаята нахлу слънчева светлина.

— Господи! Нима е толкова късно? — Пен скочи стреснато.

Оуен отиде до леглото, наведе се над нея и нежно помилва бузата й. Във въпросителния му поглед светна страх. Тя улови ръката му.

— Имаш ли угризения на съвестта, любов моя?

— Не — отговори решително тя. — Никакви угризения на съвестта. Никакво чувство за вина.

Пен беше абсолютно честна. И беше права, че той се бе възползвал от праволинейността й, за да й натрапи пакта с дявола.

Пен се плъзна от леглото, застана пред него и го прегърна. Усети биенето на сърцето му под голите гърди, вдъхна дълбоко мъжествения аромат на кожата му. Това беше само прегръдка, тя не искаше повече и Оуен реагира по същия начин: притисна я до себе си и я целуна по главата.

След малко тя се отдръпна и вдигна глава към него.

— Изглеждаш загрижен.

— И наистина съм — отвърна той с разкаяна усмивка. — Рядко ми се случва да поставям под въпрос веднъж взети решения, но ти, любов моя, си на път да преобърнеш живота ми с главата надолу.

— Това комплимент ли беше?

Все още усмихнат, той поклати глава.

— Не знам, Пен… наистина не знам.

— Поне кажи добре ли се чувстваш? — попита настойчиво тя.

Оуен отстъпи крачка назад.

— И това не знам. Може би е добре за душата ми, но не е добре за равновесието му.

Без повече обяснения той се наведе да разпали огъня. Пен вдигна от пода смачканата нощница и се уви в нея, за да се предпази от утринния хлад, докато наблюдаваше сръчните му, опитни движения и се наслаждаваше на овладяната сила на мъжкото тяло. При това се питаше какво има предвид той, като говори за равновесие; но нещо я възпря да го попита, не на последно място и защото имаше чувството, че ще чуе неща, които не иска да узнае.

Затова потърси по-безобидна тема, за да наруши внезапно надвисналото мълчание. И тогава забеляза вързопа върху раклата.

— Какво си донесъл?

Когато съчките пламнаха, Оуен се изправи.

— А, да. Обмислях какво ще правим днес и като си спомних твоята… хм… решителност, разбрах, че няма да седиш тук и за ме чакаш търпеливо, докато разпитвам хората от Хай Уайкомб.

— Разбира се, че няма да чакам — потвърди веднага тя и в гласа й звънна раздразнение.

Кавалерът пристъпи към нея.

— Помисли малко — помоли той и обхвана раменете й. — Ако историята е… грозна… никой няма да пожелае да я разкаже в твое присъствие. Надявам се, че това ти е ясно?

— Прав си, но не мога да седя и да зяпам в огъня, докато ти вършиш цялата работа.

— Работа ли? — Оуен вдигна едната си вежда.

— Ами да, това си е работа — настоя тя. — И аз искам да участвам. Все пак става въпрос за моето дете.

— Случайно предвидих точно тази реакция. — Оуен приседна на раклата. — Седрик е горе-долу с твоя ръст, така че взех резервните му дрехи. По-точно, убедих го да ти ги преотстъпи за един ден. Той не беше много доволен, но се съгласи. Смяташ ли, че ще изиграеш добре ролята на май слуга?

Очите на Пен засвяткаха.

— Разбира се! О, Оуен, това е блестяща идея! — Тя пое панталона, ризата и жакета и ги размаха въодушевено. — Така ще мога да те придружа и да чуя какво ще кажат хората. Ако се сетя нещо важно, ще ти подсказвам тихичко какви въпроси да зададеш. Но какво ще правим с косата ми? — сети се внезапно тя и лицето й помръкна.

Оуен взе един кичур от гъстата кестенява коса, нави го на китката си и я дръпна към себе си.

— Ще я сплетеш стегнато и ще я вдигнеш на темето. После ще нахлупиш шапката на Седрик — така че почти да скрива очите ти, и ще се стараеш да се държиш на заден план, както подобава на слуга. Който те е погледнал веднъж, няма да те погледне втори път.

Пен го погледна със святкащи очи и обяви с добре изиграна сериозност:

— Точно такова решение очаквах от един първокласен шпионин!

Оуен не се зарази от веселостта й.

— Може би си права, Пен, но искам да разбереш едно. Ако застрашиш разследванията ми, аз ще спра веднага и ще считам моята част от споразумението за изпълнена. Вдругиден ме очакват в Лондон. Това е единственият ни шанс. Разбра ли ме?

— Разбира се — отговори нетърпеливо тя. — Разбира се, че няма да застраша разследванията. Ти за каква ме смяташ?

— За най-своенравната жена на света — отговори той и я дръпна още веднъж за косата, за да опре глава на гърдите му.

— Дъщеря на майка си — промърмори извинително Пен и вдигна лице, за да получи целувката, която заслужаваше.

Оуен впи устни в нейните и дълго не се отдели от нея. Целувката ги завладя напълно и когато той най-сетне се отдръпна и освободи косата й, Пен попипа смаяно устните си — бяха подути като след ужилване от пчела.

— Само си представете какво ще стане, ако някой ви види да целувате така своя паж, кавалере! Божичко, какви слухове ще плъзнат!

Оуен избухна в смях и се запъти към вратата.

— Ще обуеш твоите си ботуши. След закуска ще се срещнем пред обора.

Веднага щом той излезе, Пен позвъни на Мери и я помоли да й донесе нещо за закуска.

— Най-добре хляб и студено месо и канче светла бира, моля те — каза тя и нареди дрехите на Седрик на леглото. Мери зяпна смаяно.

— За бога, мадам, нима ще облечете мъжки дрехи?

— Разбира се — отговори спокойно Пен. — Когато се върнеш, ще ми кажеш дали ми отиват.

— Но това е неприлично — извика възмутено Мери. — Вие сте християнка, при това високопоставена дама, и не е редно да се разхождате преоблечена като момче!

Пен се ухили дръзко.

— Бъди послушно момиче, Мери, и ми донеси закуската.

Тази сутрин в Лондон беше студено и локвите по улиците бяха замръзнали. Робин не забелязваше великолепното яркосиньо небе, нито свежия въздух, очистен от гадните миризми на града. Не се чувстваше добре и мрачно си признаваше, че самият той си е виновен. Предишната вечер се бе опитал да потуши угризенията на съвестта си с няколко канчета ейл и бе прекарал неспокойна нощ.

Пен или щеше да го намрази за онова, което възнамеряваше да направи, или щеше да му бъде благодарна до края на дните си. Но той се бе заклел да открие всичко, което се знаеше за кавалер Д’Арси. В случай, че Пен беше успяла да въвлече кавалера в своята фиксидея за детето, тя му бе доверила нещо, което човек доверява само на много интимен приятел. Все едно дали страстта беше двигател или следствие от тази връзка, сестра му беше в опасност. Не можеха да имат доверие на Д’Арси.

Ако кавалерът имаше тъмни тайни, испанският посланик Симон Ренар със сигурност щеше да е осведомен за тях. Той знаеше, че Д’Арси работи за Дьо Ноай — имената на големите шпиони бяха публична тайна и всеки посланик беше длъжен да знае колкото може повече за агентурата на противника. Естествено, това още не означаваше, че Ренар ще се съгласи да сподели знанията си с незначителна личност като Робин Дьо Босер.

Робин остави коня си под надзора на един ратай в обора зад високата къща на испанския посланик в Чийпсайд и бе пропуснат да влезе от скромно облечен мъж с мрачна физиономия. Явно всички в къщата подражаваха на посланика.

Мъжът придружи посетителя до салон, в който тежките завеси и тъмната ламперия създаваха мрачна атмосфера, ненарушавана дори от косо падащата през оловните прозорци слънчева светлина. Единственият светъл елемент беше весело пращящият огън. Робин застана благодарно пред камината и се опита да стопли задните си части.

Макар че Ренар бе отговорил много любезно на писмото му с молба за разговор, Робин беше нервен и не очакваше чудеса. Тъкмо изтриваше овлажнелите си ръце с не особено чистата си кърпа, когато вратата се отвори. Той се стресна и бързо напъха кърпата в джоба си, но половината остана да виси като смачкан, влажен парцал. Посланикът огледа внимателно своя гост. От вниманието му не убягна нищо: от загрижените очи до небрежно прибраната в джоба кърпа. Но той знаеше доста неща за Робин Дьо Босер — много повече, отколкото младият мъж предполагаше, — и изпитваше интерес към него. Робин беше високо ценен в дипломатическите среди заради бързия ум и честността си. Вероятно някой ден щеше да му бъде полезен.

— Добре дошъл, приятелю — кимна любезно Ренар. — Моля, заповядайте! Желаете ли чаша вино?

Робин промърмори няколко благодарствени думи и се отпусна тежко на предложения стол. Ренар наля вино във венециански кристални чаши и подаде едната на госта см. Седна срещу него и кръстоса краката си в елегантни обувки.

— Е, какво може да направи Симон Ренар за Робин Дьо Босер? — Гласът му беше тих, той говореше с лек акцент. Въпреки усмивката, погледът му беше остър и пресметлив.

След глътка вино Робин си възвърна смелостта. Той се покашля и заговори направо:

— Проявявам интерес към Оуен Д’Арси, сър.

— Аха! — Ренар кимна замислено. — Радвам се, че не увъртате. Оценявам го. Но се питам защо се обръщате точно към мен.

Младият мъж се замисли за миг. Не можеше да измами Ренар. Всеки опит за лъжа щеше да завърши с провал, да не говорим, че посланикът щеше да се ядоса — а това не беше от полза за начинанието му.

— Сигурен съм, че испанският посланик е информиран за първокласния френски шпионин — отговори той кратко.

Ренар се изсмя дрезгаво.

— Продължавайте в същия дух, приятелю. Какво по-точно ви интересува?

Най-добре да продължи откровено, както беше започнал.

— Оуен Д’Арси ухажва упорито несъщата ми сестра Пенелопи, лейди Брайънстън. Аз съм много загрижен за сестра си и искам да бъда сигурен, че онзи човек не й мисли злото.

Ренар кимна отново и замислено отпи глътка вино.

— Значи въпросът е частен?

— Да, сър.

— Е, можем да изхождаме от тезата, че зад всичко, което прави Оуен Д’Арси, се крие професионален интерес — започна посланикът. — Той не прави нищо без определено намерение, а неговите намерения са тясно свързани с тайните дипломатически ходове на Франция. Щом ухажва дамата, със сигурност го прави по нареждане на Дьо Ноай.

Робин разклати виното в чашата си.

— Това и очаквах. Но се питам дали не знаете и нещо за личния живот на Д’Арси, сър.

— Нещо, което би накарало дамата да се обърне към друг обожател, така ли? — попита с усмивка посланикът.

— Точно така, сър.

Ренар замълча. Докато въртеше чашата между пръстите си, в кристала се улови слънчев лъч и засвятка във всички цветове на дъгата. Естествено, Ренар можеше да даде на Робин Дьо Босер всички желани от него сведения и по този начин да го задължи към себе си, което можеше да му бъде безкрайно полезно. Освен това не съществуваше опасност да застраши крехкото равновесие между френското и испанско посолство в двора на Сейнт Джеймс, като събуди спомена за един стар скандал, при който не ставаше дума за държавни дела, а за по-специален случай: отдавнашна история, подхранвана от клюки и злобни слухове, но не напълно измислена.

Той заговори бавно, продължавайки да върти чашата между пръстите си.

— Ще ви разкажа нещо от миналото. Какво ще правите с него, си е ваша работа. И така… Имало някога един млад мъж с благороден произход, много умен и надежден. Живеел във френския двор. Майка му била от Уелс, дама с най-благородна кръв — ако това понятие изобщо е приложимо към онази варварска смесица от кланове и племена. — Ренар се намръщи отвратено.

— Баща му обаче бил роднина на дук Дьо Гиз и тясно свързан с кралския дом. Младежът живеел предимно във Франция и рядко посещавал родината на майка си. Бил възпитан за придворен, макар че имал таланти и в други области, и не криел, че висшата аристокрация му е скучна. Младият човек имал нужда да работи, да работи с ума си.

Испанецът се надигна, посегна към бутилката и доля чашите. Робин очакваше с нетърпение продължението на разказа.

— Когато дошло времето, младият човек си взел съпруга. Още от началото било ясно, че двамата не си подхождат, обаче бащата и кралят одобрили връзката им. — Ренар вдигна рамене. — Младежът не могъл да устои на този голям натиск. Освен това дамата имала огромна зестра. — Посланикът се отпусна отново на стола си и приглади копринения си панталон. — Както казах, младият мъж не криел отвращението си от придворния живот — както не криел и неодобрението си от лекомислието на съпругата си. Така започнал да прекарва все повече време в Бургундия, където имал имения. Само доверени хора знаели, че използва пребиваването си там, за да работи като кралски шпионин. Бил… и още е много добър, вероятно най-добрият в занаята, и не познава скрупули, когато трябва да получи определена информация.

Ренар почука по чашата си и кристалът издаде ясен звън. Робин го наблюдаваше, възхитен от играта на стройните пръсти и от многозначителните намеци в историята.

— Съпругата му си останала в двора. Инспекциите на имотите му непрекъснато се удължавали. Придворните често клюкарствали за отчуждението на двойката. Жената била красива и имала купища пламенни обожатели. Възхищението е изкусително, поне в Париж, където дискретните афери са всекидневие. — Ренар направи движение с ръка, което означаваше: „Какво може да се очаква от лекомислен двор като френския?“

Испанският посланик явно не проявява разбиране към чуждите нрави, помисли си Робин, но кимна в знак на съгласие, защото познаваше строгия морален кодекс на Карл V. Не за първи път чуваше испанец да се подиграва на лекомислието на французите.

— Жената родила две деца, момче и момиче, и нашият приятел бил много нежен баща. В двора започнали да говорят, че искал да компенсира очевидното равнодушие на майката. За нея децата били само пречка. Твърдяла, че майчинството прави от жената матрона — а тя за нищо на света не искала да се превърне в матрона.

Ренар отново направи пауза, отпи глътка вино и продължи:

— Естествено, говорело се много за любовните истории на жената — тя оставала твърде често сама и обичала да флиртува. Мъжът приемал приказките за изневерите на съпругата си с равнодушие. Когато си бил у дома, се държал като нежен, грижовен баща. Така продължило доста време, но един ден дошъл обратът. Мъжът заявил, че е хванал жена си на местопрестъплението.

На устните на посланика заигра тънка усмивка.

— Трябва да знаете, че никой във френския двор не вярвал, че тя си има любовник. Клюкарствали просто така, за удоволствие. Нямало никакви признаци за изневяра… а и се смятало, че жената е твърде глупава, за да поддържа дискретна афера. Според клюкарите липсата на ум била основната причина за равнодушието на съпруга й към нея. Толкова по-изненадващо дошло разкритието.

Робин се наведе любопитно към домакина си и стисна здраво столчето на чашата. Посланикът отново отпи глътка вино.

— Колкото и учудващо да било разкритието, то било надминато от жестокостта на отмъщението му. — Той се наведе и остави чашата си на малката масичка. — Любовникът, който според слуховете избягал полуоблечен от спалнята, не бил назован. Мъжът го нарекъл страхливец, не посмял да се изправи пред съперника си и да чуе неизбежната покана за дуел. Това било разбираемо. Нашият човек е известен фехтовач и никой не смее да излезе насреща му. Това е тъкмо случай да ви предупредя. — Ренар кимна многозначително на Робин.

Младият мъж се изчерви, но не коментира.

— Мъжът се развел, разделил се публично с жена си и децата и ги отвел някъде. Оттогава никой не е чувал нищо за тях.

— Нима е убил жена си? — пошепна ужасено Робин.

Ренар се усмихна и вдигна рамене.

— Може би. Носят се слухове, че я е пратил в далечен манастир в Пиренеите, в строг орден, чиито правила изискват бедност и мълчание. Ужасно съществуване за жена, за която луксозният и вълнуващ живот в двора е бит жизнен еликсир, която се е хранела от възхищението на мъжете. Може би е предпочела смъртта. Някои твърдят, че сама посегнала на себе си.

Робин не каза нищо. Не можеше да намери думи.

— Сигурно ще се съгласите с мен, че наказанието е било много жестоко — продължи гладко Ренар. — Дори за изневяра… ако изобщо е имало такава. — Той вдигна вежди и обясни: — Твърде малко хора вярват във вината й и твърдят, че тя я е оспорвала до последния си миг. Смята се, че мъжът е измислил обвинението, за да се отърве от нея. Говори се, че имал любовница.

Ренар отново вдигна рамене.

— Дори да я е имало, тя никога не се е появила. Във всеки случай мъжът продължил да се грижи за децата, макар че публично ги обявил за незаконни. Никой не знае къде ги е отвел, но се говори, че оттогава не ги е виждал. След шумния скандал той се откъснал напълно от обществото, което открай време ненавиждал. Станал практически невидим за френския двор и е забравен — защото французите притежават памет на комари! Появява се в Лондон и в другите европейски столици, когато работата му го изисква. Тук твърде малко хора знаят за черното му минало.

Ренар отново взе чашата си.

— Е, това бяха моите малки разкрития, приятелю. Както вече казах, можете да правите с тях, каквото искате.

Робин мълча по-дълго, отколкото позволяваше приличието, и едва успя да се овладее.

— Много ви благодаря, сър! — Очите му пламтяха, ръката му стискаше силно крехката кристална чаша.

Посланикът се засмя с разбиране.

— Това ли искахте да чуете, лорд Робин?

Младият мъж рязко вдигна глава.

— Може би, сър. Но не искам да причиня болка на хората, които обичам.

— О… в нашия свят това прави човека раним. И го застрашава. — Ренар стана и Робин също се изправи, разбрал, че го отпращат.

— Благодаря ви, че намерихте време за мен, сър. Много съм ви задължен.

В бързането си Робин остави чашата на самия ръб на масичката и тя едва не падна. Той успя да я улови в последния момент и я постави внимателно в средата на масата.

— Няма нищо. Радвам се, че можах да ви направя услуга. Слугата ми ще ви придружи до вратата. — Ренар направи кратък поклон и излезе от стаята, без да изчака излизането на госта си.

Мрачният слуга се появи веднага и мълчаливо поведе Робин към вратата. Щом излезе навън, младият мъж спря и вдигна поглед към резиденцията на испанския посланик — тъмна, необикновена, тайнствена. Ренар се прояви като учтив домакин и му каза дори повече от това, което искаше да знае, но Робин вече познаваше достатъчно шпионския занаят, за да знае, че някой ден ще му бъде припомнено колко е задължен на испанската корона.

Ренар го бе предупредил да не излиза открито срещу опитния фехтовач — предупреждение, което засегна гордостта му, но той го прие с разума си. Знаеше, че е добър с рапирата, но в никакъв случай не беше първокласен майстор.

По-късно щеше да мисли какво да предприеме. Сега трябваше да мисли само за Пен и това го притесняваше ужасно. Как да убеди най-близкия си човек, че любовникът й е звяр?

15

Когато Пен се появи пред обора, Оуен избухна в луд смях.

— Какво толкова смешно има? — Пен се намръщи и нахлупи шапката на Седрик по-дълбоко над очите. — Мери заяви, че това е скандално, но поне не ми се изсмя.

— Не си особено убедителна… — Оуен хълцаше от смях. — Твърде си красива за паж!

Дали да схване думите му като комплимент или като критика към облеклото й? Вероятно бяха и двете.

— Е, вече не мога да променя нищо — отговори тя и сърдито подръпна късия жакет на Седрик, сякаш можеше да го удължи и да скрие бедрата си.

— Видът ти е изкусителен — отбеляза Оуен. — Досега не знаех, че задничето ти е така примамливо закръглено.

При друг случай сигурно щеше да се почувства поласкана, но не и днес. Не и в двора на някакъв си селски обор. Пен се изчерви до корените на косите.

— Някой може да те чуе!

— Няма никой — успокои я той. — Ратаят отиде да доведе коня на Седрик. Мисля, че ще стигнем по-бързо, ако яздиш Нъгит.

— Седрик няма ли да има нещо против? — попита Пен.

— След като се съгласи да ти даде втория си кат дрехи, няма защо да протестира за коня. Освен това цял ден ще е свободен. Ако непременно иска да язди, може да вземе твоя кон, но се съмнявам, че ще поиска да се изложи. — Оуен се усмихна с обич.

Пен вече бе забелязала както възхищението на Седрик към господаря му, така и бащинското отношение на Оуен към момчето. Връзката между господаря и пажа беше много силна — още една от загадките на Оуен Д’Арси.

Ратаят доведе сиво-кафявата кобилка на Седрик и връчи юздата на Оуен, без да обърне внимание на мнимия паж.

— Ей сега ще доведа и врания, милорд!

Оуен кимна и се обърна към Пен:

— Ще ти помогна да я възседнеш.

Пен не се довери на злорадата му усмивка, но кобилката беше доста висока и не можеше да я възседне без чужда помощ. В новия си костюм поне щеше да седи на седлото по мъжки. Страничните седла, които се смятаха за задължителни при високопоставените дами, не й харесваха, защото ограничаваха свободата на движение.

Тя подгъна колене, за да може Оуен да я вдигне. Естествено, той се възползва от случая и я помилва по задничето. За миг ръката му се плъзна в изкусителна милувка между бедрата й и тя потрепери.

— Хубаво — отбеляза доволно той, щом я настани на седлото. — Много хубаво!

В момента обаче Пен нямаше ни най-малко желание за еротични птички. Онова, което им предстоеше, беше твърде сериозно, а Оуен се държеше така, сякаш отиваха на разходка сред природата. Тя отказа да се усмихне и устреми поглед напред.

Оуен възседна коня си, все още в най-добро настроение и без да се опитва да измъква от устата й отговори. Обърна умело врания жребец и излезе на пътя към Хай Уайкомб.

Беше малко преди седем, но селяните отдавна бяха станали. Срещнаха млада млекарка с пълни кофи и козарчето, което гонеше стадото си към полето. Около кладенеца се тълпяха купчина дрипави деца, замеряха се с камъни, смееха се и играеха на криеница — докато една гневна селянка не въведе ред. Първите две деца получиха оглушителни плесници, след което другарчетата им се наредиха с кофите в права редица и зачакаха мирно и тихо.

Вратите на къщите бяха отворени и жените метяха. Във въздуха се виеше дим от многобройни огньове. Малко момиче, което дъвчеше парче черен хляб, подгони мършаво пиле и не видя препускащите коне. В опита си да хване пилето то се метна настрана и Оуен трябваше да вдигне коня си на задните крака, за да не го удари.

Враният жребец изцвили недоволно, но Оуен стисна юздите с желязна ръка и изригна поток френски проклятия, абсолютно неразбираеми за Пен, която си въобразяваше, че знае добре езика.

Малката се надигна и едва сега разбра каква опасност беше избягнала в последния момент. Оуен мина на английски и я укори с остри думи за невниманието й.

Уплашено до смърт, детето вдигна глава към гневния мъж, възседнал огромен черен кон, врътна се и побягна като стрела към къщи. Избягалото пиле беше забравено.

Оуен остана неподвижен на седлото, докато конят му се успокои. Изглеждаше много развълнуван, кръвта се бе отдръпнала от лицето му, устните му бяха станали синкави. В погледа му светеше див ужас. Пен не можеше да различи дали това беше гняв или страх, а може би и двете заедно, но беше сигурна в една — никога не го беше виждала толкова развълнуван.

Самата тя все още не можеше да осъзнае, че детето се бе измъкнало невредимо. Стъписващата бързина в реакцията на Оуен, силата на ръцете му, когато изправи коня на задните крака, й отнеха дъха. Сякаш конят се бе слял с ездача си и той го използваше като инструмент, който владееше съвършено. Опитен, сигурен, смъртоносен. Когато размахваше рапирата си, обикновено излъчваше спокойствие, сякаш не се случваше нищо особено. Сега обаче бе реагирал другояче и Пен не знаеше какво да мисли.

Оуен се бе върнал в миналото. Видя синчето си Андрю, само на две годинки, в обления от слънце двор на замъка в Бургундия, да тича с несигурни крачки, размахвайки дървен меч. Момченцето бе видяло баща си да се връща от лов и се втурна към него с радостни викове. Изведнъж се спъна и попадна точно под копитата на огромния жребец на Оуен, който го носеше в пълно снаряжение на турнирите и на бойното поле. Конят се вдигна на задни крака, подчинявайки се на ужасения ездач, но тежкото копито закачи детето в рамото и му извади ставата. Виковете на уплашеното момченце още кънтяха болезнено в ушите на бащата.

Пен не понесе проточилото се мълчание, придвижи се до него и посегна към ръката му.

— Оуен?

Той се стресна и я погледна с отсъстващ вид.

— Всичко свърши добре — рече тя и стисна ръката му. — Детето е живо и здраво. Ти реагира много бързо… като светкавица. Момичето е живо и здраво!

Думите и докосването и разрушиха шока на спомена. Погледът му се проясни, бузите му порозовяха, устата се отпусна.

— Да, права си. Да продължим пътя си!

Пен го погледна несигурно. Никога не го беше виждала в това състояние. Пребледнял от ужас… нещастен. Никога не беше помисляла, че и той може да бъде раним. Вярно, бе овладял ситуацията с обичайната бързина и умение, но все още изглеждаше покрусен. Колкото повече време прекарваше с този човек, толкова по-малко знаеше за него.

— Пен!

Оуен очевидно си бе възвърнал самообладанието, щом я викаше така заповеднически. Тя се подчини, заби пети в хълбоците на кобилата и я пусна в тръс.

— Нямаме време за мечтания — заяви сърдито той.

Пен го погледна, но не отговори.

Оуен препусна бързо, но Пен, сещала удобно на гърба на младия спокоен кон, го следваше без усилие. До Хай Уайкомб имаше само дванайсет мили и двамата стигнаха до целта след не повече от два часа.

— Къде ще отидем? — попита Пен, докато оглеждаше близките къщи и нервно подръпваше нахлупената над очите й шапка.

— В кръчмата — отговори уверено Оуен. — Там е източникът на всички клюки.

Откакто бяха напуснали Джерардс Крос, той пазеше мълчание и Пен не се опитваше да го наруши. Много скоро тя забрави случилото се и съсредоточи цялото си внимание върху онова, което й предстоеше. Вече бяха на мястото, с което я свързваха толкова много спомени — при което лошите почти заличаваха хубавите.

— Това ли е къщата на Брайънстънови? — Оуен посочи с камшика си затворените железни порти във високия зид, който се издигаше в края на селото.

— Да, това е господарската къща — потвърди Пен и потрепери. Откакто бе заминала оттук с майка си и Хю, след като се възстанови от тежкото раждане, не бе идвала в тази къща. Двамата с Филип обичаха живота на село и се стараеха да направят Брайънстън Мейнър приветливо място, удобно за живеене. Докато се оглеждаше, Пен неволно се запита дали Майлс бе направил още подобрения… Майлс и майка му.

— На площада има кръчма, казва се „Брайънстън Армс“ — съобщи тихо тя.

Оуен препусна по зелената поляна в центъра на селото, където се издигаха позорният стълб и подиумът за мъчения. В момента там беше прикован беден скитник, обсипан с боклуци.

— Тук нищо не се променя — промърмори Пен, като позна стария Том, който не се отказваше от скитането и дребните кражби и редовно отиваше на позорния стълб.

Селската кръчма беше малка, в сламения покрив зееха дупки. Пен веднага забеляза колко занемарено изглеждаше селото — съвсем различно, отколкото докато беше жив Филип. Всеки граф, по-точно управителят и данъчният инспектор, беше задължен да поддържа къщите на арендаторите в добро състояние; но тук се виждаха криви покриви, разклатени врати, рушащи се стени и гъсти плевели покрай живите плетове. Всичко намекваше, че новият господар не се грижи за хората си.

Тя насочи вниманието на Оуен към състоянието на селото и той кимна:

— Толкова по-добре за нас. Ако семейството рядко се мярка тук и арендаторите имат основания да се оплакват, по-лесно ще си развържат езиците.

Тя спря коня си пред пейката, на която минаващите пътници пиеха ейл, и скочи от седлото.

— Отведи конете в обора и се погрижи да ги напоят и нахранят. През това време аз ще се ослушам за оплакванията на селяните.

— Чакай! — извика Пен и също скочи на земята. — Ще дойда с теб. Нали затова се предреших!

Оуен се обърна към нея и в очите му блесна предишната веселост. Пен въздъхна облекчено. Очевидно бе преодолял мрачното си настроение.

— За съжаление никак не приличаш на паж — обясни той. — Затова играй ролята на слуга — тя ще направи невероятната история малко по-достоверна.

— Аз съм паж, не съм коняр!

Оуен избухна в смях.

— Не ми се сърди, любов моя, но с изключение на красивата ти външност у теб няма нищо, което да те прави годна за паж. На всичкото отгоре си доста възрастна за тази роля. Най-добре иди да поговориш с ратаите и конярите, нищо чудно да ти разкажат нещо интересно. Внимавай обаче да не попаднеш на човек, който те е познавал като лейди Пен.

Той й махна приятелски и се запъти към кръчмата. Пен, която се разкъсваше между възмущението и повелята на здравия разум, остана сама в двора.

Да, Оуен беше прав… тя хвана юздите и поведе конете покрай къщата към оборите. На пръв поглед те изглеждаха пусти… и ужасно занемарени. По времето на Филип бяха винаги в изряден вид. Паважът беше хлъзгав от мръсотия, сламата гниеше и миришеше ужасно. Тя отведе конете до коритото и счупи тънката ледена корица, за да види под нея застояла, зеленясала вода.

— Какво търсиш тук?

При звука на грубия глас тя се обърна рязко и се озова лице в лице с мъж, който й беше смътно познат. Младеж с мрачно лице, който преди три години беше още момче.

— Прясна вода за конете — помоли тя с изменен глас, който прозвуча по-звънко, отколкото й се искаше.

— Кладенецът е на площада — изръмжа момъкът. — Ей там има кофа. — И посочи ъгъла на двора.

Пен се поколеба. Сега се сети, че не познаваше момчето, а само баща му или чичо му. И той имаше тази мрачна линия около устата и тази мазна, вечно падаща на челото къдрица, но тогава беше много по-любезен с пътниците.

— Откакто минах за последен път оттук, много неща са се променили — отбеляза тихо тя и отиде да донесе кофата.

Момчето се изплю на паважа.

— Ами да… Онези горе, в господарския дом, не щат да направят нищо за нас.

— Какво трябва да направят, за да изчистите оборите? — попита подигравателно тя.

— Ей, я си дръж езика зад зъбите! — Момчето направи крачка към нея, Пен грабна кофата и хукна към кладенеца. Не биваше да се кара с него.

Тя извади вода от кладенеца и докато я носеше към обора, се запита какво ли щяха да кажат дамите на Мери, ако можеха да я видят в този момент. Довереното лице на принцесата сред мръсотията и оборския тор!

Когато напои конете, тя ги отведе в обора, натрупа сено пред муцуните им и се запъти към кръчмата. Непременно трябваше да види какво прави Оуен, а и беше жадна.

Оуен стоеше на тезгяха, заобиколен от група селяни с канчета бира в ръце. Даже кръчмарят пиеше с тях.

— А защо търсите баба Уордъл, сър? — попита кръчмарят точно когато Пен влезе в полутъмната кръчма. — Вие сте човек от града, а тя…

— Аз съм адвокат — отговори Оуен. Гласът му беше съвсем друг: тънък и мелодичен, с необичаен акцент. — Нося й новини… добри новини — обясни той с доверително намигване.

— Всемогъщи боже! — провикна се един от селяните. — Нели Уордъл е наследила парички…

— Не е точно така — засмя се Оуен. — Но ако ми покажете къщата й…

Погледът му падна върху Пен, която стоеше на прага. Тя направи крачка към него, но след енергичния му предупредителен жест спря като закована.

— Кръчмарю, дайте едно канче за слугата ми, ако обичате! — Оуен хвърли на тезгяха дребна монета. Кръчмарят наля бира от бъчвата и отнесе канчето на несмеещата да се помръдне Пен.

Тя кимна в знак на благодарност и пи жадно. Името Нели Уордъл стоеше най-отгоре в списъка в сметководната книга. Пен не познаваше жената, но както изглежда, селяните я познаваха под името баба Уордъл. Тя се опита да си спомни лицата, които се надвесваха над леглото й докато раждаше. Имаше ли между тях някое, което можеше да бъде на тази баба Уордъл?

Нямаше такова лице. Всички спомени от онази ужасна нощ се криеха в сенките на болката и страха.

Оуен се запъти към изхода. Кимването му й подсказа, че трябва да изпие бирата си и да го следва. Пен изпразни канчето и закрачи след него.

— Не ми се иска да оставя конете в онзи обор… невъобразимо мръсен е — пошепна тя.

— Баба Уордъл живее на около две мили извън селото, затова ще отидем с конете. Направо през полята. — Тонът му отново беше старият.

Пен не се нуждаеше от повече обяснения.

— Тогава отивам да ги доведа. — Тя направи кратък поклон и излезе бързо.

Пен изчака да възседнат конете и да излязат на междуселския път, и едва тогава попита:

— Научи ли нещо за другите от списъка? Познава ли ги някой?

— Не. Между тях няма нито един местен човек. Доколкото разбрах, не се ползват с добро име сред жителите на Хай Уайкомб.

— Във всички села наоколо е така. Не се срещат помежду си, освен в пазарните дни, и са много предпазливи дори когато се пазарят.

— Аха! — Оуен явно размисляше. — Би било полезно…

— Какво?

— Разделяй и владей! — цитира тържествено той, но не каза нищо повече. Пен го остави да размишлява. Нямаше смисъл да го тормози с въпросите, мислите и вероятностите, които напираха на устните й. Продължи да препуска след него през полята, докато стигнаха до ниска къщичка, заобиколена с градинка. Наблизо се виждаше езерце. По леда се хлъзгаха патици.

— Можеш да влезеш с мен. Ако познаеш жената, можем да бъдем сигурни, че е присъствала на раждането. Но трябва веднага да излезеш, защото и тя може да те познае.

Думите бяха изречени със спокойна решителност и Пен не възрази.

Двамата вързаха конете си за живия плет, за да си намерят по клоните нещо по-вкусно от сламата в обора. Оуен мина бързо по настланата с чакъл пътека и почука. Пен се скри зад широкия му гръб и сърцето й затрепери.

Вратата се отвори със скърцане. Появи се сбръчкана старица.

— Какво има?

— Мистрес Уордъл? — попита учтиво Оуен.

— Кой сте вие?

— Ескуайър Росколин — отговори Оуен с гласа от кръчмата.

Това е уелски! — сети се Пен. Чист уелски акцент. Не можа да види жената, защото вратата беше само открехната.

— Може ли да ми отделите малко време, мистрес? — Усмивката на Оуен беше топла и сърдечна. — Доколкото знам, сте имали брат в Хайгейт?

— Какво? — Вратата се отвори малко по-широко. — Нашия Нед. Какво става с него? — попита подозрително старата жена.

— Помоли ме да ви предам нещо. Аз съм адвокат — обясни Оуен. — Но по-добре е да влезем в къщата… навън е ветровито…

Макар и неохотно, баба Уордъл отвори вратата и Оуен влезе в чисто изметената стаичка — единственото помещение в къщата. Той хвърли бърз поглед през рамо и видя как Пен, която вече можеше да види ясно жената, застина на мястото си.

Да, баба Уордъл беше присъствала на раждането. Пен си спомни, че в ясните си моменти я беше виждала да се навежда над нея и да бърше лицето й с лавандулова вода.

Обзе я трескава възбуда, в която се примесваха страхът и отчаянието на миналото. Тази жена я бе видяла да ражда. Тя знаеше. Със сигурност знаеше нещо за детето й!

Оуен излезе след около половин час. Лицето му беше затворено, кесията му бе значително олекнала.

— Какво каза тя? — почти извика Пен, неспособна да се сдържа повече. — Знае ли какво е станало с детето?

Оуен поклати глава.

— Обясни ми, че не е присъствала на самото раждане… но беше убедена, че бебето се е родило мъртво.

Разочарованието я обгърна като задушаваща черна мъгла.

— Значи не си научил нищо…

— Не е точно така… — Оуен я погледна втренчено. Пен изглеждаше толкова отчаяна, лишена от живот и енергия. Затова побърза да допълни: — Ще направим още едно посещение и съм сигурен, че то ще даде повече плодове.

Пен кимна и възседна сиво-кафявата кобила.

— Къде отиваме? — попита тя, когато се отдалечиха.

— В Уайкомб Марш. Там живее жена на име Бетси Кошъм. Третото има в списъка.

— Бетси е получила за услугите си повече от другите жени — промълви Пен, който бе запомнила имената и сумите наизуст.

— Така е. Факт, който допълнително влошава мнението на баба Уордъл за Бетси Кошъм… — Оуен сръчно прекара коня си през дупката в живия плет на края на пътя. — Така ще съкратим пътя. — Говори ли ти нещо името мистрес Гудлоу?

Пен набръчка чело.

— Да, тя е доверено лице на лейди Брайънстън и има къща със собствена градина на територията на господарския парк. Отглежда билки. Лекува всички от домакинството.

— Присъствала ли е на раждането?

— Не си спомням точно… Но винаги я викаха, когато някой се разболяваше, затова вероятно не съм й обърнала внимание. Докато бях бременна, ми даваше някакво лекарство, защото постоянно страдах от гадене. Баба Уордъл спомена ли името й?

— Само бегло. Доколкото разбрах, местните хора не я обичат, също като Бетси Кошъм. И двете били от един дол дренки. За да използвам картинния израз на баба Уордъл — изскочили са от един и същи котел за вещици — добави той и поклати глава. — Простите хора често обвиняват лекуващите жени, че са вещици, но не можем да отречем, че дарбата да правиш добро също се тълкува като магьосничество. Но както и да е. Факт е, че между акушерките в Хай Уайкомб и онези, които бракониерстват в областта, цари съперничество.

— Затова ли баба Уордъл беше толкова приказлива?

— Да, и заради парите — обясни иронично той. — Казах, че й ги праща брат й Нед, който най-сетне си е спомнил, че има задължения към бедната си сестра.

— О, аз ще ти върна сумата — каза бързо Пен. — Взела съм достатъчно пари… но ги оставих с дрехите си в Джерардс Крос.

— Значи ни предстои да си разчистим сметките? — попита делово той, но Пен чу ясно тънката ирония.

— Точно така!

— Разбирам. Да си приспадна ли пари и за услугите?

— Те вече са изплатени — отговори Пен с принудена усмивка.

Оуен бе оцветил шегите си със спомена за случилото се между тях, за да повдигне настроението й, но не успя.

— Мислех, че миналата нощ сме разчистили тази сметка?

— Прав си — потвърди тихо Пен. — Направихме го. Само че дълбоко вкоренените навици не се премахват лесно.

— Вероятно — кимна хладно той.

Продължиха в мълчание до селцето Уайкомб Марш и Оуен спря без колебание пред доста голяма, представителна къща, отстранена от другите.

— Тук живее жена, която разполага със средства и избягва съседите си — установи той, сякаш говореше на себе си. Двамата слязоха от конете и ги завързаха за кола до градинската портичка.

— Ела с мен. Ако я познаеш, излез веднага.

Бетси Кошъм отвори при първото чукане. Жена на средна възраст, доста мърлява, тя измери Оуен с внимателен поглед на малките си светли очи.

— Какво желаете, сър? Имам всичко. Мога да ви набавя всичко.

— Ще позволите ли да вляза? — попита Оуен отново с уелски акцент.

Тя кимна и му отвори вратата. Хвърли хитър поглед към Пен и отново кимна.

— Влезте, влезте! — И демонстративно остави вратата отворена, за да влезе и Пен.

Бетси Кошъм се настани до голямата маса в средата на мрачната стая и огледа дръзко посетителите.

— Значи момичето е в трудно положение? Сигурно е от добро семейство, затова е дошло в мъжки дрехи при Бетси Кошъм? — Жената отметна глава назад и избухна в пронизителен смях. — Не можеш да ме заблудиш, момиче! Не и Бетси Кошъм!

Днес обаче ще си получиш заслуженото — помисли си Пен и се сви плахо в сянката, стараейки се да изглежда засрамена и нещастна. Не позна жената, но това не означаваше, че Бетси не е била при родилката. Можеше само да се надява, че билкарката няма да познае в бедно облеченото „момче“ лейди Брайънстън, която беше родила първото си дете с много болка и страдания. Оуен не реагира на самодоволството й.

— Зависи на колко месеца е. — Бетси стана и столчето й изскърца по настлания с плочи под. Отиде до една лавица и показа наредените там фиали и кутийки. — Откога си зле, момиче? Ако е по-малко от три месеца, ще се справим много бързо.

Пен поклати глава в нямо отчаяние, а Оуен отговори рязко:

— Шест.

— О, не вярвам! — извика сърдито Бетси. — Не съм виждала жена, която да е толкова стройна в шестия месец.

— То не е за нея, а за сестра й — обясни решително Оуен.

Бетси присви очи.

— Имам и нещо, което ще предизвика раждане. Дете на шест месеца няма да оживее.

Изведнъж Пен изпита такъв студ, че й прилоша. Ей сега щеше да умре — тук, в тази мръсна къща, пред тази ужасна жена, която приготовляваше смъртоносни питиета. Ами ако майката на Филип беше получила от Бетси „лекарство“ което да предизвика преждевременно раждане? Или бе изпратила мистрес Гудлоу?

— Ами ако бебето оживее? — осведоми се студено Оуен. — Ако е на повече от шест месеца и оцелее?

— Това вече не е моя работа — промърмори Бетси. Рязкото припламване на подозрение в малките й очички беше сигнал за тревога.

— Седнете на мястото си, Бетси — заповяда Оуен и посочи столчето. Тонът му беше недвусмислено заплашителен и атмосферата в стаята се нагнети още повече. Пен отстъпи още по-назад в сянката, а Бетси изпълни заповедта и погледна смаяно госта си.

— Много добре знаете, че ви засяга — продължи Оуен с копринено мек глас. — Да приемем, че преди около три години сте предизвикали преждевременно раждане на бебе в осмия месец, което е оцеляло и въпреки всички очаквания е останало живо. Как мислите, какво се е случило с детето?

Бетси пребледня като смъртник. Вдигна глава към Оуен и нервно облиза сухите си устни. Треперенето й се засилваше.

— Не разбирам за какво говорите.

— Така ли? — Оуен извади от жакета си кесия и я сложи на масата. Монетите зазвъняха тихо. После извади камата си от ножницата и я положи до кесията. — Мисля, че това ще освежи паметта ви, мадам!

Бетси гледаше втренчено камата и кесията, държани от елегантните бели ръце. Ръце на аристократ, но пълни със сила.

— Моля! Можете да избирате. Ако отговаряте на въпросите ми честно, ще получите кесията. Естествено, можете да изберете и другото. — Той опря ръце на масата и я погледна втренчено.

Камата беше проста. Само инструмент. Обикновена дръжка, смъртоносно острие. Пен си каза, че Оуен никога не би използвал оръжието. Такава заплаха не можеше да стане действителност.

Но после й стана ясно, че не може да е сигурна… Не можеше да знае дали той ще прибегне до камата си, защото не знаеше нищо за истинския Оуен Д’Арси. Той беше шпионин и си служеше с рапирата като професионален убиец. Тя не можеше да знае на какво е способен.

Усещаше страха на Бетси. За разлика от нея другата жена беше уверена, че този едър чужденец в тъмен костюм, с пронизващи черни очи и мек глас няма да се поколебае да използва смъртоносното оръжие.

— Бетси, ще попитам още веднъж. Как мислите, какво се е случило с детето?

Билкарката отново облиза сухите си устни. В очите й светеше страх, отпуснатата кожа беше смъртнобледа.

— Има места… — изрече най-сетне тя — … места, където прибират такива деца… нежелани…

Нейното дете беше нежелано! Думата гърмеше в главата на Пен, но тя остана неподвижна, не смеейки дори да диша.

— Кой взе детето? — Пръстите на Оуен се помръднаха, попитаха острието, помилваха дръжката.

Бетси се разтрепери.

— Милорд — заекна тя. — Милорд го взе. Уви го в парче плат и го отнесе някъде. Не знам нищо повече. Честно! Ако открият, че съм се разбъбрила, ще ме убият.

— Нищо няма да ти направят — отвърна спокойно Оуен. — Къде отнесоха детето?

— Не знам. Честно, не знам! — Очите на жената се разшириха от страх.

— Тогава отгатнете! — Острието на камата се заби в масата. Движението беше толкова бързо, че Пен едва не изпищя.

Бетси подскочи стреснато.

— Чух, че споменаха Лондон…

Оуен прибра камата в ножницата на колана си. Съвсем бавно. Със същата бавност побутна кесията през масата. Надигна се и без дума за сбогом се запъти към вратата. Сложи ръка на рамото на Пен и я бутна пред себе си навън.

— Ти нямаше да го направиш, нали? — попита Пен, все още замаяна, за да възприеме правилно казаното от Бетси. Твърде развълнувана от онова, което бе направил Оуен.

— Какво да направя?

— Камата… Нямаше да я използваш, нали?

— Знаех, че няма да се наложи — увери я той.

Пен беше наясно, че той не е отговорил на въпроса й, но не пожела да го повтори. По-добре да не знае някои неща. Изведнъж й просветна какво беше чула току-що.

— Детето ми… — пошепна смаяно тя. — Тя каза, че е живо.

— Да. — Оуен помълча малко и добави колебливо — Но това не значи, че още е живо.

— Детето ми е живо — заяви тя. — Трябва само да го намеря.

Тонът й беше абсолютно спокоен и изразяваше убеждение, което никакви съмнения от негова страна не можеха да разколебаят. Оуен предпочете да замълчи.

— Откъде беше толкова сигурен, че тя излъга, като ни каза, че не знае нищо? — попита тя, когато излязоха от портичката.

— Професионален трик — отговори кратко той и й кимна хладно. — Един от многото професионални трикове, които използват шпионите. Имам непогрешим инстинкт, когато някой се опитва да скрие нещо. Нали точно затова искаше да ти помогна… с професионалния си опит, както го формулира? Не се подигравай с методите ми!

— Извинявай — помоли тихо Пен. — Нямаш причини да говориш отново за споразумението ни — особено с този тон. Но мога да разбера, че те засегнах.

Оуен я погледна изпитателно. Само се учудваше, че е толкова наранен и разочарован, когато тя подхвана темата на стария им спор, но в момента в очите й имаше само искрено съжаление.

Най-сетне той се усмихна и топлината се върна в очите му.

— Да забравим случилото се.

Пен отговори облекчено на усмивката му. Отвързаха конете и се запътиха обратно към Джерардс Крос.

— Значи ще го търсим в Лондон — обобщи кратко Оуен.

— Но къде? Градът е огромен.

— Ще си помисля. — Това беше само претекст. Ако детето на Пен беше още живо, той знаеше къде ще го намери. Спомни си как беше срещнал Майлс между бордеите в Саут Бенк. Мъж с произхода и позицията на Майлс Брайънстън нямаше работа в скандално известните огнища на порока в Саутуорк.

Естествено, Оуен си направи заключенията от всичко, научено дотук, и бе обзет от студена, дива ярост.

16

Дук Нортъмбърленд ходеше нервно напред-назад в преддверието на спалнята, където лежеше болният крал. Скоро щеше да стане обед. От двора под прозорците на кралските покои се чуваха виковете на тълпата, събрала се да приветства своя суверен. Хората идваха тук всяка сутрин с надеждата да видят Едуард и си отиваха разочаровани. Така продължаваше от няколко седмици.

— Днес трябва да го покажем — рече загрижено Нортъмбърленд. Кралските лекари се бяха събрали до леглото на Едуард и членовете на коронния съвет чакаха нетърпеливо да чуят диагнозата им. Дали кралят щеше да има достатъчно сили, за да се покаже на народа?

Дук Съфолк подръпна късата си брадичка и се присъедини към Нортъмбърленд.

— Хората искат да го видят на прозореца. Заплашват, че няма да се разотидат — съобщи тихо той.

— Имам уши и чувам — изсъска раздразнено Нортъмбърленд. Както обикновено, не можа да сдържи нетърпението си. Макар и верен съюзник, Съфолк не преставаше да го дразни с глупостта и бавността си. Не само, че не беше интелигентен колкото него, ами и богатството му не можеше да се мери с неговото.

Кроткият Съфолк не се сърдеше. Острите забележки на дука не бяха нищо в сравнение със злобния език на съпругата му.

— Може би ще успеем да го задържим още няколко месеца в леглото — предложи Съфолк. — Опасностите от студеното време, зимната инфлуенца… хората ще проявят разбиране.

— След няколко месеца може да е мъртъв. Тогава Мери ще се омъжи за Филип Испански и страната ще падне в ръцете на проклетите католици.

Никой от двамата не каза, че ако Мери върнеше официалната позиция на католицизма, и двамата щяха да загубят голяма част от богатството си. А Мери непременно щеше да върне католицизма като официална религия. Целият кралски двор се бе възползвал от конфискуването на църковните имоти: десетки видни личности се бяха сдобили със земи, къщи и скъпоценности, да не говорим за власт и титли. Ако Мери наследеше Едуард на трона, щяха да загубят много.

— Може би ще успеем да убедим краля да обяви за своя наследница не Мери, а Елизабет — продължи да размишлява на глас Съфолк. — По религиозни причини… Към тях е най-податлив. Като убеден протестант Едуард не иска католическата му сестра да го наследи на трона. За разлика от нея Елизабет е пламенна протестантка…

— Елизабет е ужасна интригантка — прекъсна го ядосано Нортъмбърленд. — Говори само онова, което счита за политически опортюнизъм. Никой не я познава истински и тя не допуска никого до себе си. Към брат си се отнася с чувство за дълг и дълбока привързаност, със сестра си е лицемерно любезна и изпълнена с разбиране. Но никой не знае какво става в дебелата й глава. И тази червена коса… уверявам ви, Съфолк, тя е много по-умна, отколкото се показва.

— Значи смятате, че няма да позволи да я манипулират? Но тя е само двайсетгодишна!

— О, може би ще я манипулираме по-лесно, отколкото сестра й — отговори замислено Нортъмбърленд. — Но ако мога да го предотвратя, няма да си имаме работа нито с едната, нито с другата.

Съфолк го изгледа уплашено.

— Не можете да оспорите наследството на трона!

— И няма да го направя. Но онзи нещастен болник вътре има пълното право да го стори — пошепна Нортъмбърленд и в очите му светна фанатизъм.

Съфолк кимна съзаклятнически, подръпна отново късата си брадичка и зарови ръце в посивелите си коси.

— Ако Едуард изключи сестрите си от реда на наследниците, на трона ще се възкачи съпругата ми. Тя е племенница на баща му и е следващата в списъка. — Той се ухили хитро.

— Точно така — потвърди спокойно Нортъмбърленд. — Но за мен и това решение не е задоволително, Съфолк. Едва женитбата, за която говорихме, ще доведе до коронация.

— Джейн и синът ви? — Съфолк го погледна смаяно.

— Правилно — кимна Нортъмбърленд и му махна да замълчи, тъй като в този момент вратата на кралските покои се отвори и се появи процесия от облечени в черно лекари. Първият носеше нощно гърне, покрито с капак, и угрижено клатеше глава.

— Лошо, много лошо, милорд дук. Негово величество се чувства много зле — изрече тежко водещият личен лекар. — За съжаление подсилващото средство, за което се надявахме, че ще му даде сили да стане от леглото, упражни съвсем различно въздействие.

— Как така? — изсъска дукът. — Не стига, че не му е помогнало, ами е влошило състоянието му, така ли?

— Предизвикало е изненадващо чревно възпаление. — Лекарят посочи нощното гърне. — Негово величество загуби много кръв.

Нортъмбърленд направи гримаса.

— Не можем ли да го занесем до прозореца?

— Не бих препоръчал, ваша светлост.

— Проклети препоръки! — изрева Нортъмбърленд и всички присъстващи замлъкнаха уплашено. — Пемброк, наредете на кралските камериери да го облекат топло и да го изнесат навън!

— Решително възразявам, ваша светлост! Негово величество ще получи втори пристъп — извика лекарят, когато граф Пемброк забърза да изпълни нареждането на дука.

— Едуард вече получи много пристъпи — отговори ледено Нортъмбърленд. — Господ да ни пази от лекари!

Достойният господин се изправи в целия си ръст.

— Аз съм известен като най-добрият в професията, милорд.

— За съжаление славата ви не отговаря на истината — изфуча разярено дукът и му обърна гръб.

Лекарят напусна помещението, изпълнен със справедливо възмущение.

Някой застана до Нортъмбърленд и се покашля дискретно.

— Милорд…

Дукът се обърна рязко и измери с остър поглед мъжа, който се бе осмелил да се промъкне толкова близо до него. Опита се, но не можа да си спомни името му.

— Брайънстън, милорд дук — помогна му Майлс с извинителна усмивка.

— Аха — изръмжа раздразнено Нортъмбърленд. — Какво ви води в приемната на краля?

Майлс знаеше, че само членовете на коронния съвет имат неограничен достъп до това свещено място, но като си спомни заповедта на майка си, изречена с цялата й енергичност, започна смело:

— Милорд, чух, че лекарите на негово величество са изчерпали целия си запас от знания. Смятам, че и вие споделяте това мнение. — Той разтърка нервно ръце, усетил, че се изпотява.

— И какво, ако е така?

— Може да има и други пътища, милорд. — Майлс изтри лице с ръкава на брокатения си жакет, обърна се и избута напред възрастна жена, която досега бе стояла скрита зад огромната му фигура. — Една стара арендаторка на мъжа ми. Много добра билкарка. Знае много тайни и желае да предложи услугите си на краля.

Нортъмбърленд се обърна величествено към старата жена, но за негово учудване тя отговори на погледа му съвсем спокойно. В избледнелите й сиви очи светеше самоувереност. Цялото й същество вдъхваше доверие.

— Как е името ви, добра жено? — попита дукът.

— Мистрес Гудлоу, ваша светлост — отговори Майлс вместо нея. — Има богат опит в лечението с билки. Моята майка смята…

— Не ме интересува какво смята майка ви. Оставете жената да говори — прекъсна го рязко дукът.

— Имам дарбата да лекувам, Ваша светлост — рече тихо жената. — Помогнала съм на много хора, които бяха между живота и смъртта.

— Мисля, ваша светлост, че може да се окаже полезно, ако мистрес Гудлоу прегледа негово величество, след като лекарите не успяха да постигнат нищо — намеси се отново Майлс, решен да покаже усърдието си.

— Аз бих се съгласил — подхвърли Съфолк и огледа замислено възрастната жена. — Нямаме какво да губим, нали?

Нортъмбърленд впи поглед в лицето на граф Брайънстън и веднага го оприличи на голямо, усърдно куче, което мечтае да го поведат за каишката.

— Излезте в коридора и чакайте там. Първо ще покажем краля на народа. После ще говорим пак.

Майлс засия. Най-сетне щеше да занесе добри вести на майка си. Най-сетне щеше да получи достъп до центъра на властта. Скоро щеше да стане доверено лице на Нортъмбърленд и коронния съвет. Мистрес Гудлоу щеше да вложи всичките си сили и знания и да излекува краля. И заслугата за това щеше да е негова — нали той я бе довел в двореца! От този момент нататък положението му в двора беше сигурно.

Вратата на кралската спалня се отвори. Излезе едър слуга, понесъл на ръце увития в одеяла крал. Нортъмбърленд застана пред своя суверен и се поклони почтително.

— Ваше величество, народът жадува да ви види.

— Те са моите поданици — отговори с тъничък гласец Едуард. — Искам да им помахам. Занесете ме до прозореца, Самюел!

Нортъмбърленд даде знак да отворят високите крила. Когато застана на прозореца, от двора се чуха шумни викове:

— Кралят! Кралят!

Дукът отстъпи настрана и направи място на слугата, който носеше младия крал като бебе в пелени. Захвърчаха шапки, понесоха се ликуващи викове и подплашиха накацалите под покрива гълъби, които излетяха с шумни удари на крилете.

Едуард не беше в състояние да се изправи, но настоя да дръпнат завивката, за да покаже на народа лицето си. За съжаление това се оказа грешка — като видяха мършавия, мъртвешки бледен лик на своя суверен, хората замлъкнаха уплашено. Едуард се опита да им махне, но напрежението бе непосилно за изтощения му организъм. Разтърси го пристъп на кашлица.

Нортъмбърленд даде знак на слугата да върне краля в салона и бързо затвори прозореца. Хората отвън се разотиваха, без да говорят.

— Веднага го отнесете в леглото — нареди дукът на слугата и го придружи до кралската спалня, следван по петите от Съфолк. Двамата изчакаха на прага, докато Едуард бе положен в огромното легло с балдахин.

Тялото му образуваше едва забележима издутина под завивките. Въздухът в помещението беше застоял. Миришеше на болест. Прозорците бяха със спуснати кепенци, в камината гореше буен огън.

Придворните се приближиха почтително до главата на болния. Едуард изпъшка задавено и миризмата на гнило от устата му ги накара да се отдръпнат.

— Простете, Нортъмбърленд, но това трябва да излезе от мен — пошепна немощно кралят.

Дукът кимна на слугата да се отстрани и пристъпи по-близо, стараейки се да не вдишва зловонните миризми.

— Нортъмбърленд, аз умирам — пошепна с пресекващ глас Едуард. — Но преди това трябва да уредя някои неща.

— Така е, ваше величество. — Гласът на дука прозвуча съвсем спокойно. Вече нямаше никакъв смисъл да отричат истината, след като самият крал се бе примирил. — Трябва да обмислим внимателно дали принцеса Мери може да ви последва на трона.

— Но това е разпореждане на баща ми — възрази със слаб глас Едуард.

— Сега вие сте кралят — напомни му настойчиво Нортъмбърленд и вдигна към носа си кърпичка, напоена с ароматни масла. — Вие сте протестантски владетел, Англия е протестантско кралство. Нима искате да стане отново католическо? Вашата сестра ще се омъжи за Филип Испански и протестантска Англия ще изгори в огньовете на инквизицията!

— По-добре аз да изгоря в ада… Но как бих могъл да го предотвратя?

— Ще ви обясня, ваше величество, но първо трябва да възстановите силите си. — Дукът отстъпи назад и махна на Съфолк. Двамата напуснаха на пръсти кралската спалня.

Нортъмбърленд мина покрай хората в преддверието, без да обръща внимание на въпросите им. Мина и покрай Майлс Брайънстън и старата жена, но не ги забеляза. Влезе устремно в един от кабинетите в края на коридора, затвори грижливо вратата, след като Съфолк влезе след него, и бързо и безмълвно се зае за работа. Погледна зад всички гоблени, размести картините, провери стените, мушна глава в камината и почука по ламперията.

— Човек никога не може да е сигурен — обясни той. — Всеки път, когато излизам от това помещение, ме обзема страх, че някой ще се скрие и ще ни подслушва.

Той опипа една издутина в ламперията, смръщи чело и се опита да си спомни дали я е виждал и преди. Под нея може би се криеше дупка за наблюдение.

Най-сетне дукът въздъхна облекчено и се отпусна в масивния резбован стол зад внушителната дъбова маса.

— Кралят не бива да умре, преди да сме уредили наследството на престола според нашите представи — заяви твърдо той, барабанейки с пръсти по масата. Извади от пурпурния си жакет ключ и отключи едно от чекмеджетата на писалището. Напипа скритата пружина, която отвори двойното дъно, и извади оттам запечатано пакетче с документи. Сложи го на масата пред Съфолк и обясни: — Както се уговорихме, съставих брачен договор за женитбата между дъщеря ви лейди Джейн и моя син Джилфорд Дъдли. Искам вие и съпругата ви да ги проучите много грижливо. Ще установите, че отговаря напълно на постигнатата договореност.

Съфолк посегна жадно към запечатаното пакетче и го удари в дланта на другата си ръка.

— Предполагам, че искате да ускорим женитбата.

— Най-много след няколко седмици.

Съфолк кимна.

— Лейди Франсис ще уведоми Джейн. Момичето сигурно ще повдигне глупави възражения — нали има предварителен договор с лорд Хартфорд, — но скъпата ми съпруга ще се справи без усилия със съпротивата й.

— Не се съмнявам — отговори кратко Нортъмбърленд. Беше уверен, че енергичната дукеса ще се наложи над плахата лейди Джейн Грей. — Дотогава обаче трябва да се възползваме от знанията на онази стара билкарка, която ни е довел Майлс Брайънстън. Кралят трябва да поживее още няколко седмици, за да промени завещанието на Тюдорите в полза на братовчедка си Джейн Грей. Трябва да лиши сестрите си от право да наследят трона и да остави короната на Джейн.

— А значи и на сина ви — подсмихна се Съфолк.

— И на сина ми — кимна твърдо Нортъмбърленд. — През това време ние с вас ще успокоим слабите нерви на французите, които се боят, че Мери ще се омъжи за Филип Испански още преди Едуард да е умрял. Никой не бива да знае за намеренията ни. Да кажем на французите, че мислим да омъжим Мери за Орлеанския дук. Те се стремят отдавна към тази връзка. Така Дьо Ноай ще си има достатъчно работа и няма да мисли за друго.

Съфолк го изгледа остро. Нортъмбърленд не можеше да не знае докъде ще доведат лъжите му.

— А после? — попита настойчиво той.

— Тогава ще включим в играта сестрата на Босер — отговори поучително Нортъмбърленд и преплете пръсти. — Тя се е забъркала с френски агент… и аз ще използвам това. Затова посъветвах Робин да остави сестра си на мира, докато реша да се намеся.

— Значи ще я използвате, за да предава информация на французите?

— Правилно отгатнахте. Робин й е много близък и тя няма да се усъмни в онова, което й разказва. А той ще й казва само нещата, които ние искаме да предадем на французите. — Нотърмбърленд се усмихна с една от редките си усмивки. — Практично, не мислите ли и вие така, Съфолк?

— Много.

— А дотогава ще се погрижим Мери да остане в палата, за да я държим постоянно под око. Тя продължава да твърди, че е много болна и не може да напуска покоите си, но всеки ден моли краля за аудиенция. Естествено, нито едно от посланията й не стига до стаята на брат й.

Нортъмбърленд стана рязко, сякаш бе казал всичко, което имаше да каже.

— Хайде да отидем да видим онази Гудлоу. Може пък вещерското й изкуство да помогне на краля. Ако негово величество се поправи, онзи тромав глупак Брайънстън със сигурност ще очаква някаква облага. Е, все ще му намерим някое графство или нещо подобно.

Дукът напусна частния си кабинет с обичайната си енергичност. Съфолк подтичваше след него.

Пен се протегна и лениво се прозя. Зазоряваше. В камината все още пламтеше жарава. Спалнята й в „Бул“ беше топла и спокойна и тя се чувстваше уютно като никога досега. Обърна се настрана, притисна устни към рамото на Оуен и вкуси солта от кожата му. Той промърмори нещо и протегна ръка, за да я притисне до себе си.

— Спиш ли? — пошепна тя, без да отдели лице от рамото му. — Дали ще мога да те събудя?

— Спя със съня на праведните — изръмжа той и тя се засмя тихо. — Несправедливо е да се опитваш да ме откъснеш от сладките сънища.

Пен мушна ръка под завивките и започна да го милва. Когато усети как плътта му се втвърди под докосванията й, се засмя доволно.

— Справедливо е да си получа полагащия ми се десерт. — Тя се претърколи върху него и се настани на бедрата му. Плъзна пръсти по коравия му корем и притисна горещия, влажен отвор на тялото си върху пулсиращия му член. — Не вярвам, че още спиш.

— Май наистина се събудих — призна Оуен, обхвана коленете й, плъзна ръце нагоре и ги задържа на хълбоците й.

Пен се надигна леко и му позволи да проникне в тялото й. Плътта й го обхвана здраво. Тя застина за миг неподвижна, наслаждавайки се на усещането как той нараства в нея и я изпълва цялата.

Оуен вдигна ръцете си над главата, повдигна хълбоците си и се задвижи бавно. Пен се засмя тихо и се нагоди към ритъма му. Удоволствието се разливаше на вълни по тялото й. Любеха се едва за четвърти път, но тя имаше чувството, че вече познава тялото му като своето. Поиска да забави върха, да остане още няколко секунди на прага му — но се поддаде на могъщата вълна и полетя към екстаза.

Падна тежко върху тялото на Оуен, зарови лице в рамото му и вкуси потта на удовлетворението му. Миризмата на страст и физическа любов я замая. Усети как той се отпусна под нея и колебливо се отдели от него.

Когато Пен се настани до него в леглото, Оуен посегна и помилва бузата й, после зарови пръсти в буйните кестеняви коси, разпрострени по рамото и гърдите му.

— Този път не се пазихме — пошепна Пен. — Но за мен това няма значение.

— И за мен — отговори той. — Макар че не искам нежелани последици. — Той се опря на лакът и се наведе над нея. — Сигурно и ти не искаш, Пен.

— Засега — кимна тя и го погледна изпитателно. — Но какво ще кажеш за себе си, Оуен? Не искаш ли да имаш дете?

Лицето на мъжа над нея се затвори и макар че позата му остана непроменена, тя усети бързото му отдръпване.

— В моя живот няма място за деца — отговори студено той, седна и отметна завивката.

Луси и Андрю. И двамата имаха очите на майка си. Наситенозелени.

Пен лежеше неподвижна, докато той седеше на ръба на леглото и се взираше с невиждащ поглед пред себе си. Тялото й изведнъж изстина, в сърцето й се настани разочарованието. Не биваше да задава такъв интимен въпрос. Двамата бяха любовна двойка, но имаше много неща, които не знаеха един за друг. Сигурно Оуен имаше много тайни, които не желаеше да й довери. Дали заради огромната предпазливост, която изискваше животът на шпионина? Или беше нещо друго? Нещо лично.

Тя протегна ръка и помилва гърба му. И неговата кожа беше студена. Той се бе изплъзнал от топлината на прегръдката й. Позата му излъчваше болка. Отново се бе изгубил в болката както предишния ден, когато конят му едва не стъпка момиченцето.

— Какво те мъчи, Оуен? — попита тихо тя, когато мълчанието стана непоносимо. За момент си пожела да не беше изричала тези думи, но изпита безкрайно облекчение, когато той се отърси от обзелото го вцепенение.

— Нищо… една стара история. — Наведе се към нея и я плесна леко по хълбока. — Време е да ставаш. Щом се зазори, тръгваме към Лондон.

Каква стара история? Пен искаше да разбере, но дори ако той благоволеше да й отговори, нямаха време да обсъждат миналото. Колкото по-скоро стигнат в Лондон, толкова по-бързо ще намери детето си. Оуен криеше много загадки и тя вероятно щеше да ги разгадава една по една. И тази тайна трябваше да почака.

Пен скочи от леглото и отиде до раклата, за да вземе ризата и чорапите си, които Мери бе изпрала и изсушила, докато тя обикаляше околните села в дрехите на Седрик.

Когато се наведе над отворената ракла, Оуен отново се възхити на перления блясък на голата й кожа, на великолепната закръгленост на твърдото й дупе, на линията на гръбнака и невероятно привлекателните коленни ямки.

Пен се изправи, притиснала до гърдите си ризата, и се обърна към него.

— О! — учуди се тя, като видя възбудата му. — Нима би могъл да го направиш отново?

— С лекота.

— Нямаме време. — Тя нахлузи бързо ризата, за да скрие голотата си. Приседна на ръба на раклата, за да обуе чорапите и обувките. — Да повикам ли Мери или ти ще затегнеш корсажа ми?

— Повикай Мери. С удоволствие бих ти помогнал, но трябва и аз да се облека. — Оуен облече нощницата си и се запъти към вратата.

— Знам, че стаята ти е наблизо, но въпреки това бих искала да получа целувка за довиждане. След такава нощ…

Пен се усмихна и протегна ръце към него. Да се разделят толкова бързо след дългите, прекрасни часове на любов — това беше ужасно.

Оуен се обърна.

— Исках да устоя на изкушението. — Сложи ръка на талията й и я целуна по устата. Пен затвори очи, но изведнъж отново ги отвори. Нещо не беше наред. Изпита чувството, че той е някъде далеч от нея. Очите му бяха широко отворени и той гледаше през нея, макар че устата му лежеше топла и твърда върху нейната.

Пен потрепери, отдръпна се и се засмя смутено.

— Мислите ти не са при мен…

— Прощавай, разсеях се — призна тихо мъжът и се усмихна разкаяно. — Единственото ми извинение е, че не преставам да мисля за твоето дете. Горя от нетърпение да тръгнем.

— И аз — кимна Пен и отстъпи крачка назад. Повярва му, но мисълта, че двамата бяха толкова близо един до друг и в същото време ги отделяха цели светове, я натъжи. — Ще се облека и веднага ще сляза.

Оуен се поколеба. Понечи да каже още нещо, но само я целуна бегло и изчезна.

Щом се прибра в стаята си, той събуди Седрик и бързо се облече. От време на време способността му да разделя разума от действията му създаваше проблеми. Бе целунал Пен, защото тя то бе помолила, докато мислите му се рееха някъде в далечината. Повечето жени нямаше да го забележат, но Пен беше невероятно чувствителна, а до този момент любовната им игра го беше ангажирала изцяло. Нищо чудно, че тя забеляза разсеяността му. Истината беше, че той обмисляше напрегнато каква да бъде следващата му крачка, за да реши проблема с детето й.

Трябваше да измисли някаква хитрост. Не можеше просто да отиде в бордеите на Саут Бенк и да търси изгубени деца. Това незабавно щеше да събуди подозренията на Брайънстънови. Трябваше му убедителен претекст, за да претърси всички бордеи, а единственият добър план, който бе измислил досега, включваше Пен. Досега не й беше казал къде крият детето й и не знаеше как да й го каже. Но тя имаше право и трябваше да узнае.

И тогава щяха да се изправят пред следващия проблем — как Пен би могла да познае двегодишното си момченце, след като не го беше виждала никога, дори като новородено?

17

Когато двамата стигнаха до Гринуич Палас и Оуен остави Пен пред портата на двореца, вече се свечеряваше. На задния вход все още цареше оживление. През портите минаваха хора и коли, влизаха и излизаха търговци, доставчици, перачки и готвачи, херолди и оборски ратаи… накратко, всички, които обслужваха живеещите в кралската резиденция.

— В осем ще те чакам на водната стълба — пошепна в ухото й Оуен. — Ще успееш ли да си освободиш вечерта?

— Вероятно да. Дори когато не е болна, Мери се оттегля рано, за да се помоли, и прекарва вечерта в четене на религиозни текстове… О, стой мирно Уилям! — извика тя, когато конят й задърпа юздите, нетърпелив да се озове по-скоро в познатия си обор.

— Дано никога повече да не видя това животно — изсъска Оуен и огледа опърничавия кон с преувеличено неодобрение. След като го взеха от обора в Нортхолт, последната част от пътуването им се превърна в нежелано приключение.

— Тук се държи безупречно — защити го Пен.

— Не ти вярвам. Колкото по-скоро го замениш с някой разумен кон, толкова по-добре. Уилям е непредвидим.

— Трябва да призная, че доскоро го смятах за много послушен — въздъхна Пен.

— Е, тази вечер ще се движим по вода. Сложи си топла наметка. Нощта сигурно ще е студена.

— Ами ако не мога да изляза в осем? — попита плахо Пен.

— Ще те чакам до девет. Ако не, ще отложим за друга вечер.

— Не мога да чакам още цял ден — избухна Пен. В тона й звънеше нетърпение. — Но къде ще започнем търсенето? Сигурна съм, че имаш план. Или поне идея…

Оуен се поколеба. Цял ден беше успявал да избягва въпросите й, защото не можеше да понесе болката, която щеше да й причини истината. Тя щеше да си представи съдбата на детето си и да страда ужасно. Освен това трябваше да понася и мъката на бездействието.

Пен, която го гледаше втренчено, видя припламналия гняв в очите му и стреснато се отдръпна. Уилям изпръхтя и затропа с копита.

— Права си, имам план — потвърди Оуен, но решителният тон не беше в състояние да скрие пристъпа на гняв. — Но все още не съм го дообмислил, затова предпочитам засега да го запазя за себе си.

Той се усмихна и изражението му отново остана спокойно и безгрижно.

— Не ми е приятно да говоря за стъпките, които предприемам, преди да съм обмислил подробностите. Това е един от принципите в нашата професия.

— Не ти се сърдя — отговори тихо тя и кимна с разбиране. — Ще се срещнем в осем на водната стълба.

— До осем. — Той се наведе и нежно докосна устните й със своите. После пришпори коня си и препусна към Лондон.

Пен се присъедини към множеството, което напираше да влезе в двореца. Никой не й обърна внимание. Пред обора също беше много оживено. Един ратай изтича да поеме юздите на коня. Уилям сърдито разтърси глава и забърза към бокса си.

Пен влезе в палата, скрила глава под качулката, и забърза към стаята си. Не искаше да я познаят, преди да е привела в ред външността си. Съзнаваше, че изглежда ужасно.

Котаракът се бе разположил удобно на леглото й. Отвори едното си око и се обърна с гръб към нея, за да покаже неодобрението си от дългото й отсъствие.

Пен го почеса зад ушите и под брадичката, докато се размекна. Когато Мускатово орехче замърка доволно и облиза за поздрав ръката й с грапавия си език, Пен избухна в смях.

— Глупав котарак — укори го тя, — нали знаеш, че винаги се връщам!

Тя намери звънчето и повика камериерката си. Докато я чакаше, хвърли наметката и се изправи пред огледалото. Подозренията й бяха оправдани. Воланът на роклята й беше мръсен, ръбовете на копринената фуста бяха целите в кал. Обикновено използваше допълнителна фуста, за да се предпазва от най-лошото, но в бързината я бе забравила.

Като видя в какъв вид се е завърнала господарката й, Елен замърмори недоволно и даде израз на учудването си: как е възможно лейди Пен да замине при родителите си в Холборн, без да вземе камериерката си и дори без да каже къде отива. Защо не си е взела поне нощница и бельо?

— Решението ми беше внезапно, Елен, освен това в Холборн имам предостатъчно дрехи — опита се да я успокои Пен. — Нали знаеш, че Тили ме наблюдава много внимателно?

Това беше абсолютната истина и Елен се укроти — макар че запази обидено мълчание, докато носеше гореща вода и кърпи и помагаше на Пен да се преоблече и среши.

— Само просто ленено боне и скромен воал — реши Пен. — Днес ще вечерям сама.

Когато облече проста рокля от сива дамаска с колосана бяла яка, Пен се почувства като монахиня. Мери със сигурност ще ме хареса в този вид, каза си развеселено тя, докато приглаждаше полите си. Подходяща одежда за посещение при болен.

— След като отида да видя принцесата, ще вечерям сама и ще си легна. В седем часа можеш да се оттеглиш.

— Много ви благодаря, милейди. О, да не забравя — лорд Робин беше тук и попита за вас. Искаше да знае дали сте се завърнали. Впрочем, изглеждаше много странно… Всъщност би трябвало да знае кога ще се върнете. Нали се срещнахте в Холборн?

Пен премисли бързо. Пипа сигурно беше казала истината на Робин, в противен случай и той като родителите й щеше да смята, че сестра му бди до леглото на принцесата. Но Робин нямаше да я издаде.

— О, лорд Робин имаше много задачи при дука — обясни небрежно тя. — Дано го срещна някъде по коридорите.

Докато обмисляше дръзкия си план, всичко и се струваше лесно, но сега трудностите, които беше изтласкала настрани, вземаха нови измерения в ежедневието й. Тя беше човек с многостранни задължения. Не можеше да си представи, че ще продължи да лъже и родителите си, и принцесата. Но все още не можеше да им каже къде е била и какво е правила. Елен трябваше да си държи езика зад зъбите. Ако кажеше на някого в какво състояние се е върнала господарката й от внезапното си посещение вкъщи, Гуинивиър много лесно щеше да се досети за истината.

Но ако намереше детето си, всичко друго губеше значение. То щеше да обясни всички лъжи. Дори Мери щеше да прояви разбиране.

Ами ако не намереше сина си?

Не, за тази възможност не биваше дори да мисли.

— Отивам при принцеса Мери — заяви твърдо тя и излезе, преди Елен да е продължила да задава въпроси.

В преддверието я посрещна многогласен хор.

— О, Пен, принцесата е много зле! — извика лейди Матилда и скочи от столчето си. Копринени конци във всички цветове на дъгата се разлетяха на всички страни. — Не ни позволяват да влизаме при нея. Само лекарят и Луси имат достъп до покоите й.

Луси, камериерката на Мери, безусловно предана на господарката си и на католическата вяра, имаше сръчни ръце и умееше да си държи устата затворена.

— А пък кралят е още по-зле — допълни друга дама. — Днес сутринта го изнесоха на прозореца, за да го покажат на народа, който се беше събрал в двора. Бил твърде слаб, за да стои на краката си, и дукът настоял да го носят. Като видели лицето му, хората престанали да викат и да хвърлят шапките си. — Дамата разпери театрално ръце. — Представяш ли си колко болен е изглеждал!

Пен изслуша новините равнодушно. Не можеше да мисли за нищо друго, освен за детето. Даже имаше чувството, че лейди Пен Брайънстън, която само преди три дни щеше живо да се заинтересува от ставащото в двора, вече не съществува. Празното бъбрене на дамите й пречеше да мисли за единственото важно нещо в живота си. Цялата й енергия беше съсредоточена върху решаването на проблема с детето й. Точно в осем трябваше да слезе на водната стълба и никой нямаше да й попречи да го стори. Въпреки това трябваше да се отнесе към приказките на дамите с необходимото внимание. Знаеше, че състоянието на краля е много важно за Мери, но в момента нямаше да се трогне ни най-малко даже Едуард да бе починал в нейно отсъствие.

— Прощавайте, но трябва веднага да вляза при принцесата.

— Тя прекъсна дамите с нетърпелив жест и забърза към спалнята на Мери.

— О, мадам, наистина ли сте болна? — извика Пен и се затича към леглото. За момент грижата за принцесата измести мисълта за собствената й болка. Мери лежеше, опряна на няколко възглавници, и лицето й беше по-бяло от финия лен. Под дълбоко хлътналите очи се очертаваха тъмни кръгове.

— О, Пен, толкова ми липсвахте — проговори уморено Мери.

Младата жена стисна ръката й и се уплаши още повече: принцесата беше невероятно измършавяла.

Естествено, първата мисъл на Пен беше: отравяне! Мери изглеждаше така, сякаш скоро ще удари последният й час!

— Да не сте яли нещо лошо, мадам? — попита тревожно тя.

— Нищо, което Луси не е опитала преди мен — отговори Мери. — Но мисля, че добрият доктор прекали с клизмите и вендузите. Почти не мога да се помръдна.

— Защо не се възпротивихте? Трябваше да му откажете!

В замъглените очи на Мери блесна недоволство.

— Днес Нортъмбърленд дойде и трябваше да го убедя в сериозността на състоянието си. Ако бяхте тук, сигурно щяхте да измислите по-добър начин да се справите със ситуацията.

Пен не отговори. Макар и уплашена от състоянието на принцесата, тя нямаше намерение да засили неодобрението на Мери чрез прибързани извинения.

— Отговориха ли на желанието ви да посетите краля? — попита делово тя.

— Уверена съм, че Нортъмбърленд не предава молбите ми — отговори Мери и в укрепналия й глас звънна гняв. — Той дойде при мен, за да се увери, че не съм излъгала за болестта си. Мисля, че успях да го убедя.

— След като не може да отрече сериозността на заболяването ви, може би ще предаде молбата ви на краля.

— Не — възрази Мери. — Няма да го направи. Но сега трябва да вечерям, Пен. Крайно време е да си възвърна силите.

Пен незабавно донесе сребърна купичка с овесена каша и седна до леглото. Мери се нахрани с апетит.

— Чух, че дукът настоял да покажат брат ви на народа — каза Пен и подаде на Мери бокал с вино. След няколко глътки бузите на принцесата се зачервиха и придворната й дама въздъхна облекчено. — Демонстрацията е завършила с неуспех — добави злобничко тя.

— Да, Луси ми разказа — отговори Мери и глътна още малко вино. Гласът й укрепваше с всяка дума. — Брат ми явно е близо до смъртта, затова аз трябва да намеря начин да се махна оттук. Най-добре е да го направим още утре и вие ще ми помогнете, Пен. Трябва да помислим как бих могла да се измъкна незабелязано и да избягам в Есекс. Корабите на братовчед ми чакат да се появя. Ако положението ми стане твърде опасно, ще замина за Фландрия. След смъртта на Едуард ще се върна като законна кралица, ескортирана от императорската армия.

Очите й заблестяха трескаво. Тя втренчи поглед в Пен и заключи решително:

— Нортъмбърленд няма да ме победи!

Пен не искаше да смути увереността на принцесата със съмненията си. Самата тя не вярваше, че императорът на Свещената римска империя, този хладно пресметлив владетел, ще прояви готовност да осигури трона на братовчедка си посредством кървава война. Вместо да жертва армията си, той сигурно щеше да предпочете да намери на избягалата при него принцеса мъж, който да му осигури изгоден съюз.

За да има претенции към английския трон, Мери трябваше да остане на английска земя — това беше основната предпоставка. При удобен случай щеше да й го каже. Но не сега. Времето напираше.

— Да, мадам — кимна смело тя. — Нортъмбърленд няма да ви победи. А аз ще помисля какво можем да направим. — Стана и заяви: — Сигурна съм, че ще се намери начин да се махнем оттук. Но сега, ако вече нямате нужда от услугите ми, ще се оттегля, тъй като съм изтощена от пътуването.

Сега беше ред на Мери да я погледне загрижено.

— Дано не сте настинали, Пен. Мислех, че лейди Кендъл се е погрижила за здравето ви…

Пен се засмя тихо.

— Не се притеснявате, мадам, не съм настинала. Но сестра ми не спи много и ми досажда с бъбренето си. Знаете, че аз много обичам Пипа, но приказките и ме уморяват ужасно. — Лъжата излезе от устните й с учудваща лекота. Не беше очаквала, че може да бъде толкова фалшива.

— Е, щом е само това… — Мери изглеждаше облекчена. — Идете да се наспите, Пен. Утре ще обсъдим следващите ми стъпки.

„Утре може би ще прегърна детето си…“ При тази мисъл й се зави свят и се опря на красиво резбования и позлатен стълб на леглото. Ако тази нощ намереха детето й, вече нямаше да има нужда да лъже. Въпреки опасността, в която се намираше. Мери щеше да прояви разбиране към измамата й. Трябваше да прояви разбиране. Като истинска дъщеря на баща си Мери беше егоистка, арогантна и капризна, но в същото време беше почтена и справедлива… и лоялна към верните си хора.

Като кралица Мери щеше да има абсолютна власт над поданиците си… да издава смъртни присъди и да помилва.

Кралица Мери щеше да има цялата власт, за да помогне на приятелката си да докаже легитимността на детето, което й бяха откраднали. И да накаже крадците.

Виенето на свят престана и Пен установи с облекчение, че Мери не е забелязала нищо. Бързо направи реверанс и се сбогува. Дамите, които чакаха в преддверието, любезно я поканиха да вечеря с тях.

— Не… не ми се сърдете, но съм много уморена — отклони поканата тя. — По-добре да вечерям сама. — И излезе навън, изпратена от цял хор пожелания за лека нощ. Заповяда си да върви нормално, да не ускорява крачка и да кима любезно на познатите, които срещаше. На всеки, който се опитваше да я спре, казваше, че трябва да направи нещо за принцесата, и стигна много бързо до стаята си.

Елен й донесе вечерята и чинийка с нарязано месо за Мускатово орехче. Котаракът се прозя, изгърби се, скочи от леглото и огледа високомерно вечерята си.

— Много ти благодаря, Елен. Това е всичко за днес — каза Пен и си намаза парче бял хляб с масло. — Ще се навечерям и веднага ще си легна. Утре сутринта ще имам нужда от услугите ти.

— Да ви помогна ли да се съблечете, мадам?

— Не… Не, ще се справя сама, благодаря. — Пен посегна към едно пилешко крилце и с усмивка махна на момичето да се оттегли.

Веднага щом Елен излезе, младата жена захвърли крилцето в чинията. Нямаше никакъв апетит. Стомахът й се бунтуваше от възбуда и страх.

Седна на едно ниско столче пред огъня и впи поглед в часовника.

Чукането на вратата дойде така неочаквано, прозвуча толкова стряскащо и не навреме, че отначало Пен изобщо не реагира. Второто чукане бе придружено от гласа на Робин.

— Пен? Пен, знам, че си вътре. Трябва да говоря с теб. — И той отвори вратата, но остана с ръка на бравата, сякаш очакваше разрешение да влезе — необичайно нерешителен, защото Пен никога не отказваше да го приеме. Защо се колебаеше? Онази Пен, която познаваше, се бе променила и той не беше сигурен дали старите правила продължават да важат, или вече не са в сила. Онова, което имаше да й каже, беше толкова ужасно, че той се страхуваше да изрече думите. Освен това не можеше да се отърве от странното чувство, че й се натрапва.

Пен хвърли поглед към часовника. Малко преди седем. В седем и половина трябваше да излезе. До водната стълба имаше четвърт час, а по пътя можеха да възникнат неочаквани пречки.

— Много съм уморена, Робин — отговори тихо тя, усмихна се празно и опря глава на ръцете си. — Не може ли да почака до утре?

— Няма да трае дълго. — Робин влезе решително и затвори вратата зад гърба си.

Пен бе обзета от отчаяние. Непременно трябваше да се отърве от него.

— Робин, моля те! Сега не е време за разговори.

— Напротив. Трябва да ми повярваш, Пен, че го правя с голямо неудоволствие. — Робин свали ръкавиците си, потри ръце и се загледа в огъня. Лицето му се смръщи още повече. — Но не мога да седя бездеен и да гледам как се погубваш. Твърде много те обичам, за да мълча.

— Вероятно става въпрос за Оуен Д’Арси. — Тонът й беше леден. Нямаше друг изход, освен да го отблъсне. — Вече ти казах, че това е моя работа.

— С него ли беше? Къде?

— Това също е моя работа. Ако си дошъл да ме разпитваш, да знаеш, че няма да чуеш нито дума от мен. — Погледът й отново се плъзна към часовника. — Не искам да се караме, Робин, но няма да говоря с теб за Оуен.

— Не е нужно да ми говориш за него. Аз ще говоря, а ти ще слушаш. — Робин не й остави време за отговор. — Кавалерът е таен агент и служи на френския посланик…

— Това ми е известно — прекъсна го решително Пен. — Той сам ми го каза… вероятно за да изпревари другите — добави подигравателно тя. Нападението беше най-добрата защита.

Робин се изчерви, но неловкостта го направи нападателен.

— А разказа ли ти за жена си? За децата си?

Пен спря да диша.

— Каза ми, че не е женен.

— Вече не… вече не… — Робин видя, че най-сетне е успял да привлече вниманието й. Направи няколко крачки по стаята, удряйки с юмрук по широко разтворената си длан. — Съжалявам, но трябва да ме изслушаш, Пен.

— Говори — рече беззвучно тя. Изправи се рязко, сякаш щеше да посрещне по-добре удара, ако беше изправена, и скръсти ръце под гърдите. Робин продължи да ходи напред-назад, докато й разказваше какво бе научил от испанския посланик. Стремеше се да предаде историята точно, без да добави или изпусне нещо.

— Обявил е децата си за незаконородени? — попита шепнешком Пен, повече себе си, отколкото него.

— Така ми казаха.

— И оттогава не ги е виждал? — Тя се разтрепери и обви ръце около тялото си.

— Така се говори. Моят информант е… надежден.

— И той ли е шпионин?

— Може и така да се каже.

— Също като теб! — добави ядно Пен. Потвърждение не беше нужно. За първи път бяха напълно откровени един с друг.

— Моля те, запази това за себе си — пошепна дрезгаво той.

Пен сърдито разтърси глава. Той трябваше да знае, че тя никога няма да го предаде.

Също както тя знаеше, че той никога няма да я излъже. Робин никога не би измислил история като тази. Тя даваше отговор на много въпроси. Разрешаваше много от загадките на Оуен Д’Арси. Но нима беше способен на такава жестокост? Тя го бе обвинила, че е използвал нещастието й за користните си цели. Естествено, това беше вярно — но той не се опитваше да се преструва. Не изтъкваше други мотиви.

Оуен не желаеше да говори за деца. Твърдеше, че в живота му няма място за тях. Уплаши се до смърт, когато момиченцето падна в краката на коня му.

Чувство за вина… разкаяние… съжаление. Това ли го мъчеше? Затова ли понякога ставаше далечен и раним? Може би й помагаше да търси детето си, защото го мъчеха угризения на съвестта? Наистина ли бе постъпил така жестоко със собствените си деца?

Погледът й падна отново върху часовника. Седем и половина. Какво значение имаше сега миналото му?

— Пен? — Робин пристъпи към нея, но тя поклати глава.

— Не. Моля те, върви си.

— Пен… толкова съжалявам. Не исках да ти причиня болка.

— Знам. Но сега стига! — Тя вдигна ръка и посочи вратата. — Искам да остана сама.

Робин се поколеба. Не искаше да я остави сама в това състояние: бледа и отчаяна. Искаше да я утеши, да остане при нея, докато се овладее.

Пен видя, че голямата стрелка се придвижи към осем, и се ядоса.

— Вън!

Най-сетне Робин разбра — и се почувства още по-ужасно. Обърна се и напусна стаята, без да каже дума повече.

Пен се уви бързо в наметката и нахлузи тънки кожени ръкавици. Каквото и да беше имало в миналото на Оуен Д’Арси, тя се нуждаеше от него. Докато не намереше детето си, нямаше да вижда в него никой друг, освен човека, който й помагаше безкористно. Нямаше да мисли за мъжа, отрекъл се от собствената си плът и кръв. Не, това беше невъзможно — както беше невъзможно да е проявил жестокост към невинната си съпруга. Стига толкова — за нея той не беше нищо друго, освен средство към целта.

Защо, за бога, Робин бе избрал тъкмо тази вечер, за да й натрапи историята на живота му?

Стига! В главата й имаше място само за онова, което щеше да й донесе нощта. Тя спусна качулката над очите си и открехна вратата, за да огледа коридора. Опасяваше се, че Робин се е скрил някъде в тъмното и я дебне, но не го видя никъде.

Както и преди, Пен напусна палата по задните коридори, използвани от прислугата. Когато излезе навън, бе започнало да вали студен дъжд. След бърз поглед към безлунното небе тя се запита дали лошото време щеше да попречи на плановете на Оуен… или да им помогне. Какво ли беше измислил?

Пен затича по настланата с плочи алея между два реда тисове. Катранени факли осветяваха пътя към реката. Бордовите светлини на барките, вързани за кея, трептяха на вятъра. Няколко малки и големи лодки чакаха пътници в средата на реката. През нощта Темза беше също толкова оживена, колкото и през деня.

Пен излезе от сянката и веднага видя Оуен. Застанал в края на дока, той наблюдаваше пътя, който водеше към палата. Той също я забеляза и вдигна ръка в едва забележим жест на поздрав и предупреждение. Няма нужда да ме предупреждава, аз и без това съм много внимателна, помисли си сърдито Пен.

Тя огледа изпод качулката няколкото групи хора, които чакаха да потеглят към Лондон, и облекчено установи, че не познаваше никого. Отпусна рамене и се запъти право към Оуен.

Без да каже дума, той се качи в голямата барка, снабдена с луксозна кабина. Явно беше частна. На кого ли принадлежеше?

Пен се качи на борда, без да си задава повече въпроси. Щом я видя, лоцманът изкрещя някаква заповед и мъжете от екипажа отвързаха въжетата. Пен се запъти към кабината. Щом влезе, подът под краката й се залюля. Барката се бе отделила от кея.

— Много се радвам, че дойде навреме — отбеляза Оуен, когато Пен влезе в кабината, осветена само от една люлееща се газена лампа, окачена на ниския таван. Тонът му беше остър, лицето му затворено, но за Пен тази дистанция беше добре дошла. Нямаше да понесе целувки и нежни думи.

Когато го погледна под оскъдната светлина на единствената лампа, тя установи, че изглежда някак променен. Беше загърнат в дълго черно палто, обточено с черна кожа. Скъпоценният камък на периферията на шапката му беше фалшив. Едната половина на лицето му беше обезобразена от избледнял белег, устата изглеждаше странно изкривена. Брадичката му стърчеше дръзко.

Оуен Д’Арси изглеждаше като обеднял, западнал аристократ. Елегантният французин се бе превърнал в занемарен тип с евтини дрехи и обувки. Видът му я уплаши, но много по-ужасна беше позата му, цялостното му поведение. Трескавият поглед засилваше впечатлението, че е човек на нечистите сделки.

Бих могла да си представя, че този човек лъже жени и деца…

Пен прогони енергично тази мисъл и огледа малката кабина. Кръглите прозорчета бяха закрити със завеси, пейките покрай стените бяха покрити с меки възглавници. Обзавеждането беше луксозно като в кралски кораб.

— На кого е тази барка?

— На посланика — отговори Оуен. — Полезно е да имаш връзки с такива хора.

Пен само кимна. Беше напрегната като навита пружина, в главата й цареше бъркотия. Чувстваше се възбудена, убедена и решителна — но и изпълнена със страх пред неизвестността. Нямаше да се стресне, ако на борда се появеше лично посланикът с цяла армия френски агенти — стига само да не й създаваха пречки.

В кабината, затоплена от мангал с пламтящи въглища, беше приятно и тя разтвори наметката си. Внезапно Оуен се усмихна и за миг отново стана предишният.

— Ти си готова за манастира, любов моя. Абсолютно неподходящо за ролята, която съм ти отредил.

— Каква е тя? — Ръцете й бяха изтръпнали, ноктите се впиваха в плътта. Ако Оуен я докоснеше, нямаше да го понесе.

Ала той не направи опит да се приближи. Само каза:

— Уличница. За щастие ти нося необходимия костюм.

— А каква е твоята роля? — попита тихо тя и усети как тялото й се напрегна като обтегната тетива.

— Аз съм сводникът ти — отговори той, сякаш това беше най-естественото нещо на света.

Пен пое дълбоко въздух. Това обясняваше променения му вид. Макар че никога не беше срещала сводник, занемареният, леко заплашителен тип, в който се бе превърнал елегантният Оуен, отговаряше напълно на представите й за такива хора. Въпреки това се почувства несигурна.

— Сериозно ли говориш?

— Напълно. Когато посещава бордеи, човек трябва да е съответно предрешен.

Пен го погледна невярващо. Май не бе разбрала правилно?

— Синът ми се намира в бордей?

— Така мисля — отговори тихо той. Разказа й как бе видял Майлс Брайънстън да излиза от западнала къща в Саут Бенк, като през цялото време следеше със страх лицето й, но за негова изненада Пен не изглеждаше особено шокирана.

Когато Оуен свърши, Пен остана мълчалива. Подозрението му не беше в състояние да я стресне. Две години беше живяла в мъчителна неизвестност, представяше си какви ли не страхотии и днешното му съобщение, колкото и ужасно да беше, й донесе почти облекчение: най-после знаеше истината.

— В такива къщи често приемат нежелани деца — промълви тя, сякаш говореше на себе си, и го погледна бързо, търсейки реакция на думите си. Ала нито изражението, нито очите му се промениха.

— В повечето случаи децата са нещастни последствия от професията на майките им — отбеляза сухо той. — Едно дете повече или по-малко няма значение, а аз съм сигурен, че Брайънстънови са платили доста пари за отглеждането му и за мълчанието на обитателите на дома.

Пен разтри студените си ръце.

— И какъв е планът ти?

— Ще те продам на онзи, който предложи най-много.

Тя го погледна, без да разбира.

— Какво искаш да кажеш?

— Ще обиколим бордеите и навсякъде ще те предлагам за продажба. Винаги ще съм недоволен от цената, ще излизаме и ще отиваме в следващия, докато намерим търсеното.

— Деца?

— Или някакви указания, че в къщата има деца. Щом стесним кръга от заподозрени домове, ще решим как да действаме по-нататък.

— Ако намерим детето ми, веднага ще го взема — заяви тя и очите й засвяткаха.

— Ще го познаеш ли? — попита Оуен.

Пен поклати глава.

— Не знам… — Блясъкът в очите й бе угасен от вълна на отчаяние. — Как бих могла, след като не съм го видяла?

— Е, за това ще мислим, когато настъпи моментът — рече твърдо Оуен. — Сега трябва да се подготвим. — Той сложи на завишената в средата на кабината маса кожена чанта и я отвори. Извади избеляла синя ленена рокля и мръсна долна риза.

— Трябва ли да ги облека? — попита тя и неволно се намръщи от миризмата, която излъчваха.

— Нали искаме да изглеждаш убедително? Дай да развържа корсажа ти.

Макар че мускулите й се напрегнаха, Пен се подчини. Докосването на пръстите му й причини гадене. Оуен работеше сръчно и не отклоняваше вниманието си. Пен проумя, че когато изпълняваше важна задача, шпионинът не губеше време да милва любовницата си, и се отпусна. Въпреки това, когато застана пред него в чуждата рокля, не можа да прикрие отвращението си.

— Откъде взе тези неща? Може да имат въшки.

— Бъди спокойна. Изглеждат ужасно, но не са чак толкова мръсни.

Оуен стегна корсажа на синята рокля, толкова дълбоко деколтирана, че едва скриваше зърната на гърдите й. Пен погледна смаяно белите издутини, които се подаваха от деколтето.

— Досега не знаех, че имам хубави гърди — прошепна изненадано тя.

— Роклята е виновна — отговори сухо той.

При други обстоятелства Пен щеше да реагира с хумор и ирония на тази неласкателна за себе си, но честна забележка. Днес обаче не й беше до смях.

Оуен се наведе отново над чантата и извади някаква кутийка.

— Ела под светлината.

Пен пристъпи към него. Той отвори кутийката и извади четка, тъмна пудра и тебеширено сива паста. Вдигна лицето й към лампата и започна да я обработва.

— Какво правиш? — попита Пен, докато той размазваше пудра под очите й.

— Искам да изглеждаш като жена, която яде бой.

Пен направи гримаса, но не зададе повече въпроси. След малко Оуен отстъпи и огледа делото на ръцете си.

— Мисля, че стана като истинско.

— Жалко, че в кабината няма огледало.

— Онова, което видиш, няма да ти хареса… но щом непременно искаш, това ще ти даде известна представа. — Оуен извади от чантата диск от кована мед и го приближи до люлеещата се газена лампа.

Пен видя кожа, посивяла от мръсотия и бурен нощен живот. Под едното око имаше застрашително зачервена подутина, която обхващаше половината буза. Устните й бяха подпухнали.

— Ужасна съм! — прошепна изненадано тя.

— Така трябва да бъде. — Оуен я погледна пронизващо. — Онези жени не са там по своя воля. Те идват от бедняшките квартали и нямат друг начин да оцелеят. Ако се появиш сред тях свежа и недокосната, веднага ще те заподозрат. Запомни, че трябва да мълчиш. Стой зад мен, гледай страхливо, навеждай се… според ситуацията. Съобразявай се с онова, което правя аз.

Пен кимна и обърна гръб на страшния образ в огледалото. Най-после бе осъзнала какво й предстои и суровата действителност я уплаши до смърт. В какво състояние щеше да намери детето си, ако все още беше живо? Занемарено, със следи от бой…

Велики боже! Каква непоносима мисъл!

18

— Робин? Много добре, че те срещнах. Трябва да говоря с теб — дук Нортъмбърленд излезе иззад една колона в сянката на голямата зала.

Сякаш ме е дебнал, помисли си отвратено Робин. Ала веднага спря и направи кратък поклон. Може би беше добре, че ще отклони вниманието си от мъчителните мисли, които бродеха в главата му.

— Милорд?

Нортъмбърленд се огледа. Дори по това време залата беше пълна с хора.

— Ела след половин час в частните ми покои. — След това кратко нареждане се отдалечи веднага.

Робин вдигна рамене. Беше доста късно за такава покана, дори да идваше от Нортъмбърленд, чиито интриги не бяха обвързани с времето. Но трябваше да се подчини — това беше заповед.

Точно след половин час Робин се представи на поста, който пазеше вратата към частните покои на дука. Очевидно войникът беше уведомен за идването му и го пропусна без възражения.

Когато влезе в салона, Робин завари там трима мъже, които разговаряха оживено и не го забелязаха веднага.

— Датата на венчавката е определена за неделята на Петдесетница — каза Нортъмбърленд. — Дотогава двамата млади ще задълбочат познанството си. През следващите дни Джилфорд ще направи визита на Джейн… А, Робин, ето те и теб! Много добре! — Дукът, който седеше на богато резбован стол зад масивното дъбово писалище, даде знак на новодошлия да се настани на нисък стол без облегалки.

Робин се поклони на дук Съфолк и граф Пемброк, които стояха заедно до прозореца, от който се разкриваше целият двор, осветен от безброй факли.

Двамата му кимнаха и заеха места от двете страни на писалището. Робин остана с впечатлението, че са напрегнати… да, наистина, в стаята цареше напрегнато очакване.

Без да позволи да се забележи какво ставаше в главата му, младият мъж се настани на стола. Отдавна предполагаше, че Нортъмбърленд е замислил да ожени най-малкия си син за лейди Джейн Грей, дъщерята на Съфолк, и сега бе чул потвърждението. Но какво целеше тази женитба, освен дето щеше да доведе до изключително изгодно свързване на две могъщи благороднически семейства? Робин беше твърдо убеден, че намеренията на Нортъмбърленд далеч надхвърлят изгодния брак.

— Сватба ли ще празнуваме, милорд? — запита спокойно той.

— Да. Синът ми ще се ожени за лейди Джейн Грей — отговори дукът и потърка брадичка. — Кралят вече даде благословията си.

— Моите благопожелания на двете семейства. — Робин направи кратък поклон и с болка се запита как бедната малка Джейн Грей ще приеме вестта за предстоящото си омъжване. Сигурно зле, защото не харесваше нито един от грубите синове на дука, която я тиранизираха от детските й години.

Дали наистина ставаше дума за следващата кралска сватба? За момент Робин забрави страха си за Пен и връзката й с Оуен Д’Арси. Тримата мъже пред него бяха най-видните членове на коронния съвет. Той ги познаваше добре, но никога досега не го бяха канили да участва в съвещанията им.

— Няма да говорим повече за това — отсече Нортъмбърленд и разпери ръце. — Повиках те, за да говорим за сестра ти, Робин.

Истинският проблем отново излезе на преден план. Робин не намери какво да каже, но усети как цялото му тяло се напрегна.

— Лейди Пен все още поддържа тесен контакт с кавалер Д’Арси — продължи дукът и вдигна въпросително едната си вежда. — Поне аз съм убеден, че е така. По време на коледните празници често ги виждах заедно.

— Да, и не се прикриваха — подкрепи го Съфолк. — Лейди Пен явно харесва компанията на кавалера.

— И какво от това, милорд? — Тонът на Робин граничеше с нахалство.

Нортъмбърленд заповяда с жест на Съфолк да замълчи и отговори на въпроса на Робин с един прост факт:

— Кавалерът е френски агент.

Ето какво било! Най-сетне Нортъмбърленд бе намерил възможност да използва връзката между Пен и шпионина. Робин сведе глава и зачака по-нататъшни обяснения.

Дукът се наведе през масата към него.

— Сестра ти знае ли?

— Разбира се, че не, милорд — отговори Робин. Погледът му беше ясен, лицето съвсем спокойно, докато въпреки бурята, която бушуваше в сърцето му, трескаво търсеше начин да предпази Пен от надигналата се опасност. — Сестра ми не се интересува от шпионите и шпионажа. За нея кавалерът е приятно разнообразие, което й помага да забрави личната трагедия, на която стана жертва. Нашето семейство няма нищо против тази връзка.

Гласът му не издаваше нищо. Само който имаше чувствителен слух, щеше да долови предизвикателния тон.

Естествено, Нортъмбърленд не го забеляза. Нетърпелив както винаги, той барабанеше с пръсти по излъскания плот. Рубинът на пръста му блестеше под светлината на лампата.

— Мисля, че знам как да извлечем изгода от тази ситуация. Трябва да предадем на французите известна информация… която не съответства изцяло на истината. — На устните му заигра тънка усмивка.

Ноздрите на Робин потрепериха. Вече се догаждаше какво ще последва, но все пак изчака с учтиво внимание.

Дукът се обърна самодоволно към Съфолк и Пемброк:

— Милорди, аз реших да включим и лейди Пен в нашата работа. Тя трябва да разкаже на кавалера някои неща, които са важни за френските интереси, за да може той незабавно да ги предаде на своите началници. Целта ни е да им доставим информация, която ще ги занимава известно време, докато ние осъществим истинските си планове. — Усмивката му беше мрачна.

— Ти, Робин, трябва да се погрижиш информацията да стигне до лейди Пен и тя да я предаде на своя любовник.

Дукът потърка ръце и рубинът пръсна огнени искри.

— Искам чрез сестра ти французите да узнаят, че сме решени да осъществим женитбата на Мери с Орлеанския дук. Този проект им е по сърце и ще ги отклони от вярната следа. Чрез лейди Пен ще ги осведомяваме редовно за здравето на краля… Като начало ще й кажеш, че той е укрепнал… и че сестра му окончателно е решила да се откаже от испанския кандидат и се е обърнала към французина.

— Отлична маневра за отклоняване на вниманието — кимна одобрително Съфолк. — Франция с радост би танцувала върху гроба на английско — испанския алианс!

Робин намести колосаната яка на ризата си, която се беше изкривила. Какво общо имаше това с планираната женитба на Джейн Грей с Дъдли? Нортъмбърленд преследваше определена цел, но каква?

— Какви са действителните ви планове, милорд?

Дукът го погледна замислено и след малко отговори доброжелателно:

— Всичко с времето си, Робин. Скоро ще узнаеш. За момента ще се съсредоточим върху ролята на сестра ти.

Робин бегло се запита дали Пен ще се съгласи да играе по свирката на дука, след като вече знаеше истината за своя любовник. Естествено, той нямаше намерение да я попита. От месеци вече подозираше, че Нортъмбърленд не е загрижен на първо място за благото на страната — а от години знаеше колко силно е личното честолюбие на дука. Поради тясната си връзка със Съфолк, в чийто дом беше прекарал няколко години, Робин бе постъпил на служба при Нортъмбърленд. Изглежда вече беше дошъл моментът да погребе предаността и лоялността си.

Колкото и да беше недоволен от връзката на Пен с Д’Арси, Робин нямаше никакво намерение да забърка сестра си в мръсните интриги на дука, чиято единствена цел беше да увеличат славата и богатството на фамилията Нортъмбърленд. Нека дукът измисли друг начин да манипулира френския шпионин!

Робин стана и заговори спокойно, но решително:

— Моята сестра не е шпионка, милорд, и аз нямам намерение да я въвлека в тази игра.

Нортъмбърленд зяпна смаяно. Много отдавна никой не се бе осмелил да му противоречи. А сега този хлапак…

— Какво каза, Робин? — попита той и сложи ръка на ухото си, сякаш не бе чул добре.

— Казах, милорд, че няма да забъркам сестра си в мръсна шпионска игра, все едно с нейно знание или не.

Дукът шумно пое въздух. В стаята се възцари злокобно мълчание. Огънят пращеше, по масата капеше восък от горящите свещи. Робин издържа все така спокойно гневния поглед на дука.

Най-сетне Нортъмбърленд преодоля изненадата си и заговори тихо и заплашително:

— Не се заблуждавайте, Босер! Ако сестра ви не предаде информацията на любовника си, ще я затворя в Тауър. Имам предостатъчно основания за това. Тя е доверено лице на принцесата, нали? Ако не успеете да я накарате да ни сътрудничи, ще плати пълната цена за държавна измяна. Даже вашето семейство няма да успее да я защити.

Робин изобщо не се съмняваше, че дукът ще изпълни заплахата си. Нортъмбърленд знаеше какво да каже. Като заплашваше живота на Пен, той принуждаваше Робин да играе на негова страна. Тъй като нямаше какво да отговори, той се поклони кратко и излезе.

Нортъмбърленд го проследи със смръщено чело. След малко разтърси глава и прогони невероятното подозрение, че грозната заплаха не е била достатъчна да му осигури сътрудничеството на Робин.

— Кралят работи върху поправките на „реда за наследяване на трона“, както ги нарича — заговори отново той. — Според тези поправки на трона трябва да седне дъщерята на Съфолк. Новият закон трябва да бъде подписан и ратифициран от целия коронен съвет, преди кралят да умре.

Граф Пемброк въздъхна.

— Няма лесно да получим съгласието на коронния съвет…

— О, аз съм уверен, че всички ще гласуват. — Дукът нетърпеливо махна с ръка. — Нали верният граф Пемброк ще даде добър пример.

Споменатият се изчерви леко, но не каза нищо и се надигна.

— Желая ви добра нощ, милорди.

— Онази жена… Тудлоу… мислите ли, че ще помогне на краля? — попита Съфолк, когато вратата се затвори зад Пемброк.

— Мисля, че днес е по-зле от вчера. Но нещо продължава да го поддържа жив — отговори мрачно Нортъмбърленд. — Събрал е последните си сили и работи като луд по промяната в закона. Желязната решителност да не дава страната си на католиците му вдъхва сили…

Съфолк поклати глава.

— Бедничкият страда толкова силно… чак ме е страх да гледам.

— Е, докато прави, каквото е нужно, преди господ да се смили над него… — изсъска студено дукът.

— След смъртта му ще отдадем заслуженото и на онзи простак и пияница Брайънстън. Откакто онази селянка се грижи за краля, си е въобразил, че има достъп до най-видните личности в двора. Държи се като мой скъп приятел и довереник, постоянно върви по петите ми, шепне в ухото ми и се оглежда, за да разбере дали всички са забелязали колко е интимен с Нортъмбърленд. — Дукът презрително изкриви уста.

— Сигурно ще намерите някаква причина да го хвърлите в Тауър — отбеляза сухо Съфолк.

— Нямай грижа! — Нортъмбърленд стана. — Предполагам, че Джейн не ви е създала грижи с годежа?

— О, разбира се, че имаше известна съпротива, но майка й и аз се справихме успешно. — Съфолк се запъти към вратата. — Плановете за женитбата добиват ясни очертания.

Робин почука на вратата към покоите на Пен и като не получи отговор, отвори тихо и влезе в тъмното помещение. Веднага разбра, че Пен не е там. Котката на леглото отвори едното си око и веднага го затвори.

Дали беше отишла при принцесата?

Робин обиколи стаята и веднага забеляза, че наметката й не виси на куката. Целта на идването му тук беше до сутринта да изведе Пен от палата и да я скрие в къщата на семейството й. Каквото и да твърдеше Нортъмбърленд, граф Кендъл беше напълно в състояние да защити дъщеря си — Робин беше сигурен в това. Трябваше само да я махнат от Лондон — да я скрият някъде, където дългата ръка на дука не можеше да я стигне. Лорд Хю сигурно щеше да намери правилното решение.

По дяволите, Пен, къде си? Робин отново огледа празното помещение и скучаещия котарак. Отговорът беше ясен: сестра му отново бе отишла при онзи проклет шпионин. Толкова ли не можеше да понесе една нощ без него? Или бе отишла да му поиска сметка, да го попита вярна ли е историята, която й беше разказал Робин?

Каквато и да беше истината, Пен не беше тук. Но до сутринта трябваше да се върне. Робин седна пред огъня да я чака.

Какво се криеше зад женитбата между дъщерята на Съфолк и сина на Нортъмбърленд?

Тази загадка беше толкова интересна, че го държа буден почти до разсъмване.

— Коя къща? — Пен се взираше напрегнато в тъмната уличка, която слизаше към южния бряг на Темза. Земята под краката й беше размекната и миришеше отвратително. Островърхите покриви на къщите от двете страни на тясната уличка почти се удряха един в друг и предлагаха известна защита от студения дъжд.

— Ще започнем с първата. — Оуен посочи двата осветени входа.

Пен потрепери. Никога не беше виждала толкова жалко, западнало и заплашително място. Погледна крадешком Оуен и видя, че в ръката му има нож. Усещаше тялото му съвсем близо до своето. Напрегнатите мускули и жили бяха в контраст с приведената, едва ли не смирена поза, която бе заел с предрешаването си.

Когато наближиха първия вход, покрай тях мина забързан мъж, който оправяше жакета и връзваше панталоните си. На минаване мъжът хвърли бърз, преценяващ поглед към Пен и излезе под сипещия се дъжд.

— Спести си погледите, тя е моя — изграчи Оуен с толкова дрезгав и груб глас, че Пен се стресна. Той посегна към китката й и я стисна здраво. — Ела тук!

Тя последва грубия тласък и изписка тихо от уплаха и болка. Непознатият се изсмя дръзко.

— Дали утре ще имам късмета да я намеря тук?

— Може би — изръмжа Оуен и влезе в оскъдно осветения коридор, като теглеше Пен след себе си.

— Какво мога да направя за вас, уважаеми господине? — попита жената, застанала на вратата към едно от помещенията. — Влезте да видите какво имам. — Тя посочи към стаята зад себе си, докато зачервените й очи оглеждаха пресметливо посетителите.

— Аз искам да продам, не да купя — уточни Оуен, — но с удоволствие ще видя какво предлагате. — И влезе в помещението, като теглеше Пен след себе си като куче на каишка.

Тя сведе глава и притисна брадичка към гърдите си. В тази ужасна обстановка не й беше трудно да играе ролята на нещастна уличница. Ала сетивата й бяха напрегнати до крайност, за да чуе звукове, които да издадат присъствието на деца.

От горния етаж се чу вик. Пен спря и отказа да продължи. Оуен я дръпна рязко към себе си и замахна да я удари. Тя се сви и изплака тихо. Отгоре отново се чу вик, но не беше на дете. Пен потрепери от внезапен студ. Мисълта за онова, което ставаше горе, й причини гадене.

Салонът, ако помещението изобщо можеше да бъде наречено с тази дума, беше оскъдно обзаведен. В камината гореше огън, по стените бяха запалени няколко евтини свещи. Миришеше на евтин парфюм и немити тела.

Пред огъня седяха на ниски столчета три жени, само по ризи, отворени отпред, за да разкрият гърдите им. Те изгледаха безизразно новодошлите. Под разбърканите, отдавна немити коси очите им бяха празни.

— Вижте тук! — обяви гордо Оуен и с едно дръпване извади Пен под светлината на свещите. Вдигна брадичката й с един пръст и се обърна към собственицата на бордея. — Какво ще кажете?

Възрастната жена пристъпи по-близо.

— Името ми е мистрес Болдър — представи се тя и огледа изпитателно Пен. — Малката да не е била на война? Изглежда ми малко опърничава.

— Трябва да й покажеш кой е господарят — обясни Оуен. — Вече е кротка.

— Чакай да те видя, милинка! — Мистрес Болдър обиколи Пен и я ощипа по рамото. Пен се отдръпна отвратено.

Жената се изсмя дрезгаво.

— Това момиче май няма да може да общува с клиентите, които посещават нашето заведение. Какво искате за нея?

Оуен я изгледа замислено и отговори:

— Първо смятам да се огледам, мистрес. Може пък при вас да не й харесва. — Намигна й и жената се изсмя.

— Разбрах какво искате, сър. Искате да погледнете как е горе, нали? Там имам няколко вкусни парчета, но в момента са заети.

— Ще ида да ги видя и като се върна, ще говорим за сделката — изграчи той, пусна рязко Пен и я блъсна към ъгъла на помещението. — Стой там и не се помръдвай!

Собственицата се запъти към паянтовата стълба, която извеждаше на втория етаж, и Оуен я последва по петите.

Пен се обърна бавно. Трите жени пред камината я измерваха с враждебни погледи. Сигурно ги беше страх от конкуренцията. Тя вдигна ръка към очите, сякаш трябваше да избърше сълзите си. За съжаление нито една от жените не прояви съчувствие.

— Имам бебе — пошепна тя. — Дали ще ми позволят да го запазя?

Една от жените се изплю в огъня.

— Тук не се водят деца, момиче.

— Но дали тя ще разреши?

— Не! Децата нямат място при нас, ако някой не плаща за тях.

Сърцето й направи скок. Гласът й беше само дрезгав шепот:

— Тя гледа ли чужди деца? Моето ще й донесе чисто злато. Аз ще плащам издръжката му от доходите си и ще й помагам да гледа другите.

Жените поклатиха глави.

— Ти май си нова в занаята? — предположи едната. — Говориш като изисканите дами.

— Сигурно е била камериерка на някоя госпожа — отбеляза втората. — Някой й е надул корема и са я изгонили на улицата.

Говореха за нея, сякаш не присъстваше. Но онова, което казваха, звучеше правдиво — и тя трябваше да го използва при следващия опит, ако си тръгнеше оттук без резултат.

— Тук има ли изобщо някакви деца? Ако има, ще кажа на мъжа ми, че искам да остана.

Трите жени избухнаха в груб смях.

— Не, сега няма. Преди няколко седмици имаше, но вече не. Наистина ли вярваш, че твоят тип ще ти разреши да останеш, където искаш? — Отново шумни смехове.

Оуен се върна и даде знак на Пен да го последва навън. Тя побърза да излезе, като на минаване покрай него се сви, сякаш очакваше удар. След задушното помещение миризмата на калната уличка беше като свеж въздух.

— Няма деца — рече тихо той.

— И жените така казаха. Но преди няколко седмици е имало.

— Да опитаме в друга къща. — Той спря и я погледна изпитателно. — Как си?

— Добре съм — успокои го тя и това не беше лъжа: във вените й течеше нова енергия. Вече беше уверена, че тази нощ ще намери детето си. Ако синът й живееше в някоя от тези ужасни къщи, тя щеше да го намери и да го отведе!

— Да вървим.

Следващият бордей не се отличаваше от първия. Пен разказа историята си на жените в „салона“, докато Оуен разглеждаше стаите на проститутките със собственицата. И тук нямаше деца.

Накрая Оуен слезе по външната стълба и гневно обвини собственицата, че искала да го измами. Извика Пен и тя изтича на улицата. Жената стоеше на стълбата и бълваше проклятия.

— Май си поискал твърде много — каза Пен с черен хумор.

Оуен не отговори. Лицето му беше мрачно. Застана насред улицата и подложи лице на дъжда. И друг път беше общувал с проститутки и знаеше какъв живот водят, но посещението на двата бордея го бе изпълнило с отвращение.

— Къде отиваме?

— Мисля си… — започна той. — Ще се върнем към реката. — И пое отново към южния бряг. От прозорците на едно голямо заведение падаше светлина. Оуен се огледа и се опита да си спомни от коя уличка беше излязъл Майлс Брайънстън, когато го видя онази нощ… и се взря напрегнато в посоката, която според него беше правилната. Надяваше се нещо да помогне на паметта му.

Увита в мократа си наметка, Пен чакаше. Едва сега осъзна колко е зависима от Оуен. Без него никога не би посмяла да дойде в този квартал. Какъвто и да беше той, каквито и цели да преследваше — Оуен Д’Арси беше единственият, който й помагаше.

Проклетите улички изглеждат еднакви, каза си Оуен. Особено под дъжда. Но къщата на ъгъла на уличката точно пред тях му се набиваше в очите… може би защото беше изкривена от вятъра и едната й страна стърчеше толкова напред, че сякаш всеки момент щеше да се срути.

Колкото по-дълго я гледаше, толкова повече нарастваше увереността му. Брайънстън бе дошъл от тази уличка.

— Оттук. — Оуен хвана лакътя на Пен и я бутна пред себе си. На уличката имаше само един фенер и тя изглеждаше още по-жалка от онази, от която идваха.

Вратата под фенера не се отвори. Оуен натисна резето, но то беше блокирано отвътре.

— Тези май не искат клиенти — промърмори той и почука енергично с дръжката на рапирата си.

След малко чуха тътрещи се стъпки и гневно мърморене. Вратата се открехна, под светлината на фенера се появи сбръчканото лице на старица.

— Отворено ли е, старо? — попита Оуен с грубия, грачещ глас, който използваше цялата вечер. — Видях светлина.

— Зависи — изсъска жената. — Какво е онова там?

— Водя момиче. Ако платиш добра цена, ще ти я дам. — Оуен извлече Пен под светлината. — Прясно месце. Сигурно ще ти носи добри пари… Подходяща е за капризните ти клиенти. — Той се изсмя грубо, блъсна жената и влезе в къщата. На партера имаше едно-единствено помещение. — Нощта май е спокойна?

— Имам си постоянни клиенти — отговори старицата. — Мини отзад. — Погледна Пен и добави: — Не искам жени, дето създават ядове. — Веднага бе забелязала синините и следите от побой.

Пен се скри зад гърба на Оуен. Огледа бързо помещението и сърцето й спря да бие. На масата имаше чаша мляко с парцалче в нея. Спомни си детството в Дербишайър и споменът изникна в главата й жив и свеж: една жена, седнала под слънцето с бебе в скута, капеше в устата му мляко от кърпичка, която топеше в чашата. Тили бе казала, че жената не можела да кърми бебето си, защото млякото й пресъхнало.

— Дете ли имате в къщата, мистрес? — попита ласкателно тя и подръпна Оуен за ръкава. — Моля ви, сър, попитайте добрата жена дали ще вземе и моето бебе, моля ви!

Оуен се обърна рязко и тя се сгърчи, скри лицето си в ръце.

— На улицата чух, мистрес, че си имате и друго занимание — започна той, търкайки брадичка. — Гледате деца.

— И какво, ако е така? — Очите на старицата светнаха едва забележимо. — Да не би и вие да имате дете, което искате да оставите под грижите ми?

Оуен посочи с глава Пен, която не смееше да открие лице.

— Можем ли да поговорим някъде насаме, мистрес?

Старата хвърли съжалителен поглед към Пен и се завлече към задната част на помещението. Оуен я последва през тясната врата в невероятно мръсна кухня.

— Искам да ми направите една голяма услуга, мистрес. Услуга, която ще ви донесе много пари, а на мен ще помогне да се отърва от детето. Нали разбирате, малкото й пречи да работи и тя не мисли за нищо друго. Вземете и нея, и детето и се погрижете хлапето да изчезне. Ако се оправите с хлапето, ще ви дам жената без пари и ще ви бутна нещо отгоре за добрата работа.

— Колко работа за една курва — промърмори старата. — Толкова ли е специална?

Оуен се усмихна и усмивката му беше ужасно неприятна.

— Да, тя има известни таланти и обслужва клиенти със специални предпочитания. Можете да сте сигурна, че ще ви плащат добре за нея. Но с детето вече не беше годна за нищо.

— Защо сам не го пратите по дяволите?

Оуен поклати глава и отговори:

— Това не ми е в характера. Предпочитам да си платя, за да се отърва от него. — Извади от джоба си шепа монети и ги хвърли на масата.

Старицата погледна жадно парите и поиска да се увери в късмета си:

— Наистина ли ще ми дадеш момичето без пари?

— Разбира се — кимна той. — Когато детето изчезне, ще уговорим почтена цена, ако все още можете да я използвате.

— Е, ще видим. — Старата посегна към монетите.

Оуен сложи ръка върху парите.

— Първо трябва да ми кажете нещо, мистрес. Искам да знам за какво плащам.

19

Пен изчака вратата да се затвори зад Оуен и изтича навън. Спря пред стълбата и погледна към горния етаж. Зад притворените кепенци се виждаха два мънички прозореца. Тя изкачи на един дъх външната стълба, като се държеше здраво за изгнилия парапет, защото стъпалата бяха в още по-лошо състояние. Спря пред вратата и изпрати пламенна молитва към небето:

— Моля те, господи, нека вратата да не е затворена. — Вдигна резето и вратата се отвори с жално скърцане. Пен се озова в тъмно, отвратително миришещо помещение, студено като гробница.

В първия момент не посмя да престъпи прага. Страхът от онова, което можеше да намери вътре, я сковаваше… а може би нямаше да намери нищо. Може би усилията й бяха напразни. В следващия миг във вените й потече нова енергия и тя повярва, че скоро ще намери онова, което търсеше.

Не бе помислила да вземе свещ и остави вратата отворена. Очите й бяха привикнали с мрака и веднага различи три вързопа на пода.

— Какво става? — попита уплашено един от тези вързопи и Пен стъпи предпазливо на неравните дъски, стараейки се да не вдига шум, който да бъде чут долу.

Коленичи пред първия вързоп, който се оказа мършаво момиченце. Очите му изглеждаха огромни на мръсното личице. До момичето спеше мъничко бебе.

— Няма нищо — пошепна Пен и добави абсурдното: — Аз съм! — След което пропълзя на колене към следващото вързопче.

На изгнил сламеник спеше момченце, свито на кълбо. Пен го огледа трескаво. Под жалките парцали, с които бе завито, детето беше ужасно мършаво. Тя се опита да прецени възрастта му, но в този мрак не можеше да бъде сигурна.

Пропълзя до третия сламеник и съвсем се обърка. Още едно момченце. То беше будно. Погледна я безизразно и засмука палеца си.

Отчаянието я връхлетя като огромна вълна и заплаши да удави убеждението й, мечтите и решителността й. Как да разбере кое е нейното дете? Дете, което беше носила осем месеца под сърцето си, което бе родила след многочасови болки, за да го загуби…

Къде беше толкова често споменаваният майчински инстинкт? Само той можеше да й помогне да познае сина си.

Коленичила пред последния сламеник, Пен се бореше със сълзите си. Каква полза, ако се разплаче? Колко време й оставаше? Оуен трябваше да задържи старата вещица колкото може по-дълго в кухнята. Нито за миг не й хрумна, че е възможно нито едно от двете момченца да не е нейното.

Пен се наведе и вдигна хлапето, което лежеше на влажната слама само по ризка. Детето я зяпна стреснато.

— Тихо… тихо, миличък — пошепна тя и го прегърна. Палецът се изплъзна от устата му, но то не се разплака, както се опасяваше тя.

Пен отиде до вратата, където беше по-светло, и огледа мръсното личице. Потърси очите на Филип, носа или поне устата му, но не откри нищо подобно. Никаква прилика. Дишайки тежко, притисна малкото телце до гърдите си, за да провери дали ще усети нещо — някакво сродство, — но изпита само огромно съчувствие към жалката човешка купчинка, която държеше в ръцете си.

Остави момченцето до вратата и то стъпи на крачетата си, без да реагира по никакъв друг начин. Пен вдигна второто момченце и отнесе и него до вратата. То се събуди и примигна уплашено. Ей сега щеше да се разпищи.

— Не плачи, моля те! — Пен сложи ръка на устата му. — Няма да ти сторя нищо лошо. — Погледна го в лицето с надеждата да открие някаква прилика, но отново не намери нищо.

Що за майка съм, като не мога да позная собственото си дете? — запита се ужасено тя. Отчаянието отново заплаши да я надвие.

Двете момченца застанаха едно до друго. Бяха горе-долу еднакви на ръст, ужасно слабички, занемарени… около двегодишни. Пен коленичи пред тях.

— Как се казваш? — попита шепнешком тя и сложи ръка върху главичката на детето, което си смучеше палеца.

То поклати глава.

— Той няма име — обади се от мрака момиченцето, а когато то се приближи до вратата, Пен видя, че е по-голямо, отколкото го бе преценила. Шест или седемгодишно. Притиснало бебето до мършавите си гърди, момичето обясни:

— Мисля, че няма да остане достатъчно дълго тук, за да получи име. Аз ги гледам, и тях, и бебето. Какво искате?

— Откъде идвате вие всички?

— Мама работи в онази къща — обясни момичето и посочи към реката. — Това е сестричето ми. — Тя вдигна бебето и то изплака с жално гласче. — За момчетата не знам нищо. Отскоро са тук. — Очите й блеснаха гладно. — Носите ли нещо за ядене?

Пен се прокле, че не се беше сетила да вземе поне няколко сладки — но кой можеше да си представи такова нещо? Докато пътуваха насам, Оуен я предупреди къде отиват, но сигурно и той не бе очаквал такъв кошмар.

Докато говореше с момичето, отчаянието й изчезна. Вече знаеше какво трябва да направи. Взе едното момче в едната, другото в другата си ръка и заслиза по стълбата с двойния си товар.

— Ей, не можете да ги отведете! Аз трябва да ги пазя — извика подире й момичето. — Старата ще ме пребие!

— Нищо няма да им направя — успокои я Пен. — Ела и ти долу, ако искаш.

— Какво друго ми остава — промърмори момичето, което я следваше по петите. — Казано ми е да не ги изпускам от очи.

Двете слязоха на улицата без произшествия. Двойният товар на Пен беше толкова лек, че тя почти не го усещаше. Децата бяха невероятно мършави, само кожа и кости. Тя отвори вратата с ритник и влезе в стаята.

— Оуен! — повика рязко тя и изрита вратата на кухнята.

Оуен се обърна изненадано.

— Виж ти — промърмори той.

— Какво ви става! — изсъска старицата. — Това са моите деца. Нели! — Тя грабна големия черпак и замахна към момичето, което се сви зад гърба на Пен. — Колко пъти съм ти казвала да не пускаш никого в стаята? — Старицата отново размаха заплашително черпака.

Момичето се вкопчи в наметката на Пен.

— Аз не съм виновна. Тя дойде и ги взе!

— Достатъчно! — Стоманеният глас на Оуен отекна в помещението. Той хвана ръката на старата и сръчно измъкна черпака от ръката й, без да изпуска Пен от очи. Никога не я беше виждал такава. Лицето й пламтеше, в очите светеше бездънно отчаяние, ръцете й стискаха здраво двете деца.

Отчаянието й не го учуди, защото веднага разбра причината. Не можеше да очаква, че тя ще познае сина си от пръв поглед — ако детето не притежаваше ясно изразена прилика с родителите си. Очевидно Пен беше очаквала от себе си невъзможното и сърцето му преля от съчувствие. Но само то не беше достатъчно, за да я измъкне жива и здрава от тази ситуация.

Очевидно Пен имаше намерение да изтръгне истината от старицата, ако се наложи и със сила, и Оуен не виждаше по-добра възможност, за да постигнат бързо целта си. Можеше само да се надява, че едно от двете жалки червейчета наистина е законният граф Брайънстън. Ако не, трябваше да продължат търсенето при много по-трудни условия, защото старата без съмнение щеше да вдигне тревога във всички бордеи на Саутуорк.

— Едно от тези момчета е мое дете — заяви твърдо Пен и направи крачка към жената. — Едно от тях е било донесено при вас от мъж, който се нарича лорд Брайънстън. Кое? — В погледа й пламтеше такава решителност, че старицата се отдръпна уплашено.

— Не знам за какво говорите — промърмори тя, след като се окопити. — Тези деца са мои и нямат нищо общо с вас.

Тя погледна мрачно Пен, но в присвитите й очи имаше несигурност. Чисто външно посетителката все още приличаше на пребита от бой уличница. Но всичко останало бе напълно променено. Стоеше гордо изправена, тялото й беше напрегнато като тетива пред изпращането на стрелата. В кафявите очи пламтеше огън. Устата й изразяваше презрение, брадичката беше решително вирната. В момента изглеждаше така, сякаш бе способна дори да извърши убийство.

Пен остави децата на мръсната маса и отново се обърна към жената.

— Кое? — попита отново тя със студен, почти безучастен глас.

— Моят приятел умее да си служи с всякакви оръжия. Смятам, че няма да ви е приятно, ако го помоля за помощ.

Засега се справяш и без моята помощ, любов моя, помисли си едва ли не развеселено Оуен, но въпреки това извади ножа от колана си. Предпочиташе да си служи с подкуп, вместо със заплахи, но след като Пен бе задала курса, той беше длъжен да я последва.

Жената погледна Оуен през рамо и очите й останаха приковани в блестящото острие.

— Не разбирам за какво говорите — повтори упорито тя.

Кавалерът многозначително се потупа по колана.

— О, мисля, че разбирате, мистрес. Кажете ни кое от децата е било донесено от граф Брайънстън.

— Откъде да знам, че е бил граф? — изхленчи старицата, без да откъсва поглед от камата. Вече бе забравила за привидното си майчинство. — Той не си каза името. Тук никой не си казва името.

— Дебел, с червено лице и злобни очи — описа го кратко Пен.

Децата зад нея заплакаха тихо. Момиченцето Нели, което наблюдаваше сцената като омагьосано, стоеше на вратата с бебето в ръце, готово за бягство.

Старата направи още една крачка назад, обърна се към стария скрин и се опита да извади нещо от чекмеджето. Оуен се раздвижи с онази светкавична бързина, която Пен вече познаваше у него, и старицата изпищя. Големият кухненски нож падна от изтръпналите й пръсти на пода. Оуен изви ръката й на гърба и с равнодушие, което поразително приличаше на истинско, опря камата си в гърлото й.

Децата се разпищяха и плачът им огласи мръсната кухня. Пен застана пред не смеещата да се помръдне старица, приближи лицето си до нейното, без да обръща внимание на гадната миризма от устата й, и повтори бавно:

— Дебел, червено лице, малки кафяви очи. Късо отрязана рядка коса. Сигурно е бил облечен в скъпи дрехи, с рапира на колана. Сигурно е бил пиян. Е? Кое момче ви донесе?

Старата погледна към плачещите деца. С непогрешимия си инстинкт за точния момент Оуен пусна ръката й и прибра камата в ножницата. Бе дошло време за подкуп.

Пен го погледна смаяно и отвори уста да протестира, но той й заповяда с поглед да мълчи и се обърна към жената.

— Да забравим ножовете, мистрес — предложи любезно той. — По-добре да говорим за пари. Аз ще взема детето и ще ви платя за него три пъти повече от онова, което сте получили от Брайънстън. Ще му кажете, че момчето е умряло от треска. Съмнявам се, че той ще се усъмни в думите ви. — Оуен огледа презрително мръсната кухня.

Изведнъж настъпи тишина. Даже децата престанаха да плачат и само тихичко хълцаха.

Пен се обърна към тях и притисна личицата им в роклята си. Не изпитваше никакво отвращение към мръсните мокри личица и течащите нослета.

Оуен я погледна бегло и продължи със същия любезен тон:

— Мисля, че ще можем да се договорим, мистрес…

Пен взе двете деца на ръце и се облегна на високата маса. Погледът й беше прикован в лицето на старицата и я пронизваше с такава сила, че тя се разколеба.

— Кое дете? — попита отново Пен.

Оуен бавно извади от джоба си кожена кесия, подобна на онази, която беше оставил на Бетси Кошъм. Пен веднага се сети, че му дължеше куп пари. Собственицата на бордея също прикова жаден поглед в кесията.

— Колко? — попита задавено тя.

— Пет гвинеи.

Старата присви очи и в зениците им блесна алчност.

— Лордът ми плаща две гвинеи на месец, за да храня добре детето.

— Глупости! — изсъска Пен. — Майка му никога не би позволила такова нещо. — Лейди Брайънстън беше отвратителна скъперница.

Позата на Оуен се промени. Всички признаци на общителност изчезнаха, очите му се превърнаха в черни камъни на тъмното лице.

— С две гвинеи на месец ще издържате цял куп деца — рече студено той. — Но както виждаме, вие не сте в състояние да изхраните и едно. Ще ви дам пет гвинеи. Ако откажете, ще преминем към други методи.

Старата погледна двете деца в ръцете на Пен. Двамата затаиха дъх.

— Лордът донесе ей този. — Жената посочи момченцето, което си смучеше палеца. — Обеща ми две гвинеи. Това е истината. — Тя се извърна и плю. — Не съм получила и половината!

— Сега ще получите пет гвинеи — каза Оуен и развърза кесията. Отброи пет златни монети и ги сложи на масата. Пен погледна детето си и внимателно извади палеца от устата му. Момченцето я погледна сънено. Очите му са кафяви като на Филип, каза си тя. Очакваше в сърцето й да пламне майчина любов, но не усети нищо друго, освен леко отчуждение. Търсенето бе приключило. Детето й беше при нея. То беше живо и щеше да се възстанови от ужасните месеци в мизерия. Въпреки това тя не изпитваше облекчение. Само някаква празнота… Нещо липсваше.

Пен погледна с надежда към Оуен. Стори й се спокоен, почти равнодушен… Равнодушен в този прекрасен момент, в който тя за първи път държеше в ръце собственото си дете. Кавалерът бе изпълнил обещанието си. Дали вече не означаваше нищо за него? Естествено. Нали в живота му нямаше място за деца. Даже за собствените му.

Сега, когато бяха близо до края, тя си спомни отново историята на Робин, която бе прогонила в най-далечното ъгълче на съзнанието си. Вече можеше да погледне на Оуен с очите на чужд човек. Тя не го познаваше. Никога не го беше познавала. С него я свързваше само едно споразумение и то вече беше изпълнено. В момента той беше само един чужд човек, на когото дължеше пари.

Погледът й падна върху второто дете, което хълцаше тихо и се притискаше до гърдите й.

— Плати й и за това момченце — помоли безизразно тя. Оуен я погледна изумено.

— Какво да направя?

Пен спокойно издържа на погледа му.

— За разлика от теб аз не мога да изоставя дете в такова положение, Оуен.

Не биваше да го казва, но думите излязоха сами от устата й. Веднага съжали за онова, което бе изрекла. В началото на нощта си бе казала, че миналото на Оуен, миналото на шпионина, не я засяга и не означава нищо за нея. Вече имаше детето си. Всичко беше уредено. Не беше нужно да му показва, че знае, не беше нужно да изкрещи в лицето му, че го презира и се отвращава от него. Двамата трябваше да се разделят мирно и тихо и да сложат край на кратката си идилия. Шпионинът щеше да отиде другаде да упражнява професията си.

Тя желаеше Оуен и сигурно го обичаше, но още от самото начало знаеше, че това е любов без бъдеще. Искаше да запази спомен за насладата и удовлетворението, които бяха преживели заедно, нищо повече. Но в този миг, докато го гледаше виновно, тя осъзна, че се е заблуждавала. Той означаваше много повече за нея. Споменът й завинаги щеше да бъде опетнен от онова, което знаеше за миналото му. Освен това искаше да разбере защо се е държал така осъдително.

Оуен я гледаше въпросително. Изведнъж лицето му се вкамени, устата се опъна в тънка линия.

Кой й бе казал за миналото му?

— Плати й за второто дете, колкото поиска — повтори упорито Пен трябваше веднага да приключат пазарлъка. Онова, което ставаше между нея и Оуен, не засягаше никого другиго.

— Ами другите две? — Тонът му издаваше гняв.

— Те си имат майка — пошепна дрезгаво Пен. — Но не мога да оставя момченцето.

Старата алчно местеше поглед от единия към другия.

— Дванайсет гвинеи за двамата! — Гласът й премина в хленч. — Някой ще дойде да си ги вземе и ще си имам ядове.

— Плати й! Няма да се пазаря за живота на едно дете — изфуча Пен, обърна се рязко, мина през тясната кухненска врата и излезе на улицата, притиснала децата до гърдите си.

Щом се озова навън, свали наметката си и уви децата в топлото кадифе. Беше й трудно да ги носи така, но ги намести на рамото си и закрачи енергично по уличката към брега на Темза, без да чака Оуен.

Той хвърли парите на масата, а когато мина покрай момиченцето с бебето, мушна в ръката му монета от шест пенса. Нищо повече не можеше да направи. Не беше в състояние да спаси всички гладуващи деца в бедняшките квартали на Лондон. Пен очевидно също го бе разбрала.

Излезе бързо навън, но уличката беше пуста. Изруга полугласно и се обърна в посока към реката.

Кой й бе казал? Кой й бе натрапил тази изкривена версия на истината?

Пен със сигурност не знаеше истината — тя беше известна само на него и на майка му. Някои може би си спомняха скандала, но никой не знаеше подробностите. Естел вече не беше между живите, а той не се мяркаше във френския двор. Коя беше тази злобна и подла личност, която бе разровила миналото, за да го унищожи? Коя?

Настигна я бързо, защото увитите деца й тежаха. Беше мокра, роклята лепнеше по тялото й. Косата, незащитена от качулката, бе нападала по раменете и гърба й.

Без да се бави, Оуен откопча наметката си и я загърна.

— Закъснях — пошепна той. — Вече си мокра до кости. Дай ми децата. — Взе ги от ръцете й, преди тя да е успяла да откаже, и забърза към кея, където ги чакаше лодката на посланика.

Пен се затича, за да не изостане, и когато се качи на борда, беше останала без дъх. Фенерът в кабината им освети пътя.

Оуен се наведе, за да мине през ниската врата, а Пен, която бързаше не по-малко от него, се спъна на прага и едва не падна. Мангалът беше пълен с въглени. Топлината и светлината правеха кабината най-приятното място на света.

Оуен остави децата на пода и се обърна към Пен, която вече бе коленичила пред момченцата и ги развиваше. Цялото й тяло се разтърсваше от силни тръпки.

Той извади от шкафа чисти кърпи и две одеяла.

— Дръж! — Хвърли й кърпите и заповяда рязко: — Изсуши децата, а после се преоблечи.

Самият той попи водата от косата си, после съблече мокрия ръчно тъкан жакет, който носеше под наметката. Хвърли и ризата си, наведе се над пламтящите въглени в мангала и силно изтърка гърдите и гърба си.

Пен почти не го забелязваше. Свали ризките на децата и едва не извика от облекчение, когато не откри по мършавите телца никакви следи от побой. Уви всяко момче в одеяло и ги сложи да седнат на тапицираната пейка до стената.

— Да се бях сетила да взема нещо за ядене… мляко… нещо, което да им дам в ръцете…

— В шкафа ще намериш хляб, сирене, мляко и ейл — изрече все така студено Оуен. — Но първо искам да се изсушиш. Ако си навлечеш някое белодробно възпаление, няма да им помогнеш.

Той беше прав. Пен свали бързо мокрите си дрехи и се уви в голямата хавлия. Тя не бе помислила за потребностите на децата, но Оуен се бе сетил да вземе всичко необходимо. Смущението и объркването й нарастваха с всяка секунда. Може би трябваше да направи опит да развърже възела на миналото.

Децата седяха на пейката и не се помръдваха. Погледите им бяха празни. Изглеждаха някак примирени, сякаш в краткия си живот бяха свикнали да виждат чужди лица и да сменят жилищата си посред нощ.

— Дръж. — Оуен подаде на Пен шише коняк. Тя отпи голяма глътка и се задави, когато огнената течност се стече в гърлото й; но в тялото й се разля приятна топлина и треперенето й спря.

Пен намери дрехите, с които беше дошла на лодката, и ги облече. Беше прекрасно да усети върху тялото си топлата чиста риза и рокля. Едва сега забеляза, че Оуен също се бе преоблякъл и носеше вълнен брич, ленена риза и скромен жакет.

Той й помогна да завърже корсета, делово, без да я попита има ли нужда от помощ. Докато тя закопчаваше ръкавите си, той извади от шкафа хляб и сирене, наряза хляба на малки парчета, сложи отгоре им сирене и ги подаде на децата на пейката.

Те зяпнаха учудено, после се обърнаха към Пен, сякаш очакваха, че храната ще изчезне също така бързо, както се е появила.

— Яжте — подкани ги тихо тя и коленичи пред пейката. — Яжте. Не сте ли гладни?

Момченцата закимаха усърдно и натъпкаха устите си с хляб и сирене.

— Не казват нито дума — отбеляза тихо Пен. — Дали могат да говорят?

— Нямам представа. Сигурно никой не е разговарял с тях — отвърна кратко Оуен. Тонът му беше студен и равнодушен и Пен потрепери. Скоро щяха да си разчистят сметките. Но не сега. Не тук. Не пред двете мръзнещи, гладни, объркани деца.

Оуен продължи все така хладно:

— Какво смяташ да правиш с тях? Барката на посланика не може да остане завинаги тук.

Пен изобщо не беше помислила какво ще прави, след като намери детето си. Първото, което й хрумна, беше да заведе сина си при майка й… при баба му и дядо му. Гуинивиър и Хю щяха да се погрижат за него. Да го скрият добре. Но нима можеше да стигне до Холборн съвсем сама… посред нощ? Рано сутринта трябваше да е отново в Гринуич. Беше обещала на Мери да й помогне да избяга от палата, където я държаха като затворница, и беше длъжна да изпълни обещанието си.

Бягството на Мери щеше да реши и нейния личен проблем. Когато си възвърнеше свободата, Мери щеше да я подкрепи в борбата й за признаване на сина й. Като наследница на умиращия крал Едуард Мери щеше да има властта да признае малкия за законен граф Брайънстън. Но докато Нортъмбърленд я държеше в палата, тя нямаше нито власт, нито влияние. Щом си възвърнеше свободата обаче, щеше да получи подкрепата на народа — всички знаеха, че хората са й предани и ще й помогнат да се пребори с Нортъмбърленд, който искаше да я унищожи с интригите си.

Първо трябва да отведа децата при мама, каза си решително Пен, а за това имам нужда от помощта на Оуен.

Тя се обърна отново към децата и им предложи мляко, за да избегне критичния оглед на Оуен. В сърцето й бушуваше буря.

Можеше ли да поиска още веднъж помощта на шпионина — въпреки всичко, което знаеше за него, въпреки пропастта, която се бе отворила между тях? Но ако правителството му наистина имаше интерес да подкрепи претенциите на Мери към трона, той беше длъжен да й помогне въпреки всичките им различия.

Оуен се облегна на масата и кръстоса крака.

— Гребците чакат заповедите ми. В Гринуич ли се връщаме? — В гласа му звънеше едва скривано нетърпение.

— Да… трябва — отговори Пен. — Не виждам какво друго мога да направя. Децата трябва да отидат при мама в Холборн, но това може да стане едва когато уредя бягството на принцесата от Гринуич.

Тя остави млякото и се обърна към него.

— Ти знаеш не по-зле от мен, че Нортъмбърленд я държи практически като затворница. Настроил е брат й срещу нея и тя живее в постоянен страх от Тауър. Нортъмбърленд се опитва да убеди краля, че трябва да изправи принцесата пред съда. Ако успеем да я измъкнем от Гринуич, ще спасим живота й. Имам нужда от твоята помощ, за да й върна свободата. След смъртта на Едуард Мери ще стане кралица и ще признае сина на Филип за истинския граф Брайънстън.

Тя се изправи и застана пред него, впила поглед в лицето му. Когато мълчанието се проточи, изрече твърдо и ясно:

— Ако твоето правителство наистина подкрепя Мери, ти си длъжен да ми помогнеш.

Пен хвърли предизвикателството в лицето му, без да се уплаши. Може би той щеше да й заяви, че Франция няма интерес да подкрепи принцесата? Може би щеше да й признае, че през цялото време я е лъгал?

Тялото й натежа като олово и куражът я напусна. Даже когато погледна децата на пейката, не й стана по-леко. Не знаеше нищо за човека Оуен Д’Арси. Познаваше тялото му, но характерът му, движещите му сили и бяха непознати.

Оуен не прие предизвикателството.

— Не можеш да предприемеш нищо с тези две деца — възрази спокойно той. — Ще те върна в Гринуич, после ще отведа децата при майка ти. След това ще обсъдим какво да правим с Мери.

— Не! — извика спонтанно Пен. — Няма да ми вземеш децата! — Нима можеше да повери беззащитните момченца на човек, който бе захвърлил собствените си деца?

— И защо не? — Тонът му беше леден, лицето му по-страшно отвсякога.

— Не мога да се отделя от сина си, след като го намерих — обясни бързо тя и прочете в погледа му, че не й е повярвал. Естествено, той знаеше какво се крие зад импулсивния й отказ.

Лицето на Оуен потъмня. Цялото му същество излъчваше отчуждение. Отиде до вратата и извика на гребците:

— Към Гринуич!

— Веднага, милорд! — Последва трескава суетня и барката се насочи към средата на реката.

Оуен отново се облегна на масата.

— Е? — Думата падна като камък в потискащата тишина. Той искаше обяснение, но Пен нямаше думи, в които да облече страшното обвинение. Тя се обърна отново към децата.

— Мисля, че знаеш. — Настани момченцата удобно и ги зави.

— Жена ти… и децата…

— Това не те засяга. — В гласа му имаше презрение, което я учуди. В какво всъщност го беше обвинила? Той не отричаше и не се защитаваше. Миналото му наистина не я засягаше, но историята му явно беше известна на доста хора, иначе Робин нямаше да се добере до нея.

— Не — кимна тя и с облекчение и с чувство на гняв. — Естествено, те нямат нищо общо с теб и с мен! — В тона й звънна сарказъм. — Как може миналото да има нещо общо с настоящето? Но сега разбирам много неща.

— Ти? — попита той с обидно неверие. — Ти? Ти не разбираш нищо… съвсем нищо! — Грабна мократа си наметка и излезе от кабината.

Пен седна на пейката срещу децата, които вече спяха дълбоко, сити и спокойни. Какво не разбираше тя?

Робин в никакъв случай не би измислил такава история. Със сигурност я бе научил от достоверен източник. И всичко си пасваше така добре. Всички малки загадки и големи тайни обясняваха тази трагедия. Обясняваха и чувството за вина, и разкаянието. Но нищо, нищо не можеше да върне времето назад.

Тя се надигна и впи поглед в сина си. Вече го различаваше от другото дете, чиято коса, доколкото се виждаше под мръсотията, беше морковено оранжева. Пен се наведе над детето и буквално го пое в себе си, очаквайки мига на прозрението, момента на абсолютната сигурност, вълната на безграничната майчина любов.

След минута се обърна настрана, недоволна от реакцията си. Наметна се и излезе на палубата. Оуен стоеше на кърмата, устремил поглед към трепкащите светлини на града.

Какво не разбираше тя?

Трябваше да знае. Все пак… все пак го беше обичала. Макар че за двамата нямаше бъдеще, тя искаше да разбере.

Събра цялата си смелост, за да се приближи до него. Лицето му беше затворено.

— Ще ми кажеш ли защо? — попита тя и спря зад него. — Как се стигна дотам?

Той не се обърна. Гласът му прозвуча твърдо и остро.

— Ти не знаеш нищо за моя свят. Как смееш да ме осъждаш? Прибери се при децата.

Пен чу огромната болка в думите му и разбра, че е направила ужасна грешка. По дяволите, как да се поправи? Той не желаеше да говори с нея. А тя не можеше да разбере, без да й е обяснил!

Ужасно нещастна, тя се върна в кабината при заспалите деца, седна на пейката и сплете ръце в скута си. Седя така, докато барката се удари в кея на Гринуич и небето се оцвети в утринна розовина.

Робин се събуди изведнъж. Ударът на месинговия часовник на камината го бе изтръгнал от неспокойната дрямка. Пет часът.

Пен все още не се връщаше. През дългите нощни часове, докато седеше тук и я чакаше, Робин бе открил мотива на Нортъмбърленд да ожени сина си за малката Джейн Грей. Смел, по-точно дързък план, граничещ с държавна измяна, който съответстваше напълно на безумното честолюбие и острия ум на дука.

Планът не можеше да се осъществи без съдействието на краля — но Нортъмбърленд имаше неограничено влияние върху тежко болния, умиращ Едуард. Това означаваше, че Мери и несъщата й сестра Елизабет, както и всички, които се смятаха за техни приятели, са заплашени от голяма опасност.

Робин се изправи, протегна се и се опита да раздвижи скованите си крайници. В стаята беше студено. Той отиде до прозореца и погледна навън в сивия здрач. Нортъмбърленд сигурно си мислеше, че французите няма да обърнат особено внимание на плановете на коронния съвет, ако той съумее да отклони вниманието им с обещанието да обсъдят възможностите за брак между Мери и Орлеанския дук.

Ако дукът постигнеше целта си, французите щяха да мърморят и да заплашват с отмъщение, но дори обединените френски и испански войски нямаше да бъдат в състояние да свалят Джейн от трона, след като са я коронясали — а двете принцеси щяха да са на сигурно място в някой затвор. Дотогава Нортъмбърленд щеше да действа в най-строга тайна.

Поради близостта си с Мери Пен беше непосредствено застрашена, все едно дали щеше да изпълни исканията на дука или не.

Най-добре да иде на кея и да я чака. Ако успее да я улови навреме, ще вземе лодка и ще я отведе в Холборн, преди да е влязла в палата. Но първо трябваше да разбере къде е отишла.

След минута Робин излезе навън, увит в дебелата си наметка. Слугите, които вече бяха станали, го проследиха с равнодушни погледи. Той прескочи парцала на едрия момък, който лъскаше мраморния под в голямата зала, и излезе през страничната врата на настланата с червени плочи алея към реката — един от слугите му бе казал, че снощи късно е мярнал лейди Пен по тази алея. Мъжете, които гасяха катранените факли, изобщо не обърнаха внимание на бързащия придворен.

Дъждът беше престанал, но от клоните на дърветата капеше вода и плочите под краката на Робин бяха хлъзгави. Темза се разпростря пред него като гладка сива лента, сякаш заляна с масло.

В това мъртво време, когато нощното движение бе приключило, а дневното още не беше започнало, кеят беше пуст. Навътре в реката се виждаха няколко лодки, размити очертания в отиващия си мрак, които чакаха първите утринни пътници.

На кея бе спряла лодката на френския посланик. Робин се скри зад най-близкия храст и се загледа напрегнато към луксозното превозно средство.

Пен слезе на кея с вързоп в ръце. Оуен Д’Арси, който слезе след нея, също носеше някакъв вързоп.

Робин моментално излезе от прикритието си.

— Пен?

20

Пен остана неприятно изненадана, като видя несъщия си брат да тича към нея по алеята откъм палата. Какво, за бога, търсеше тук в този ранен час? Тя се обърна към Оуен, който носеше червенокосото момченце, и го погледна несигурно. Кавалерът присви очи и около устата му се изписа корава линия.

Сякаш усетило напрежението й, детето в ръцете й се събуди и заплака. По-точно се разхълца и задиша накъсано.

Оуен погледна Робин Дьо Босер и веднага разбра кой бе разказал историята за миналото му на Пен. В гърдите му се надигна гняв. Беше очаквал братът на Пен да му създаде трудности, но изобщо не бе помислил, че е способен на такова коварство.

Но най-лошото беше, че Пен бе повярвала в цялата страшна история. Безусловно, без дори да се замисли. Без да прояви капчица доверие към него.

Пен усети как студеният поглед на Оуен я прониза като стоманено острие. Докато утешаваше хленчещото дете в прегръдките си, тя се питаше безпомощно какво да каже или да направи след неочакваната поява на Робин.

Точно тогава, съвсем неочаквано, я връхлетя първата вълна на необуздано ликуване.

Тя бе намерила детето си.

Беше истинско щастие, че Робин ще е първият от семейството, който ще види момченцето й. Тя и Робин се обичаха повече от истински брат и сестра и Пен си пожела от все сърце той да прегърне детето, да му се усмихне и да го благослови от името на цялото семейство. Да го признае за част от това семейство. Едва тогава намирането на детето щеше да стане реалност и тя щеше да се увери, че кошмарът й е приключил.

Тя се втурна към него и извика отдалеч:

— Робин, Робин… намерих сина си! Това са очите на Филип! — Не помнеше кога точно е установила, че кафявите очи на детето са очите на баща му, но в момента го възприемаше напълно естествено.

Робин я зяпна изумено, после хвърли стреснат поглед към мършавото момченце в ръцете й.

— Пен… Пен… мила Пен! — Протегна ръце да я прегърне, но не посмя. — Какво си направила, Пен? Какво говориш? Кое е това дете?

Пен се отдръпна по-далече от него и блясъкът в очите й угасна.

— Вече ти казах, Робин. Това е синът ми. Най-после го намерих. Не ми ли вярваш?

Робин загуби ума и дума. Първата му мисъл беше, че Пен си е загубила ума. Само един човек можеше да бъде виновен за тази злощастна промяна. Той се обърна рязко към Оуен Д’Арси и ръката му неволно се стрелна към дръжката на шпагата в колана му.

— Вие разбирате ли какво сте сторили на сестра ми? — изсъска той и сините му очи засвяткаха заплашително. — Как допуснахте това да се случи? Защо подкрепихте тази фиксидея? Не знаете ли към какво я тласкате?

— Робин! — изкрещя Пен, когато видя блясване на стомана.

— Не ставайте глупак — отговори студено Оуен и сложи детето, което носеше, на земята. Малкият веднага се хвърли към Пен и се вкопчи в полата й.

— Знам, че звучи невероятно, Робин — продължи заклинателно Пен, — но това е моето дете. Оуен ми помогна да го намеря.

Брат й се обърна към нея, но острието на шпагата му остана насочено към Оуен.

— Пен, как можеш да вярваш на този човек след всичко, което ти казах? След всичко, което знаеш за него? Защо му е да ти помага? Човек, който се е отказал от децата си и ги е захвърлил, човек…

Силна болка в дясната ръка го накара да замълчи. Кавалерът бе нанесъл удар по шпагата му, ръката му се извъртя и оръжието падна на земята. Оуен Д’Арси стоеше неподвижен, черните му очи бодяха като игли, рапирата в ръката му бе опряна на пода.

Робин обхвана китката си, замаян от силата на удара, който го беше обезоръжил.

— Всемогъщи боже! — пошепна Пен, но когато усети треперенето на двете деца в наситената с насилие атмосфера, ужасът се превърна в гняв. — Престанете! Веднага!

Оуен прибра рапирата си и отстъпи крачка назад. Поклони се подигравателно пред Пен, после пред Робин и рязко им обърна гръб.

— Не, Оуен, стой! — Пен се затича след него, но децата вкопчени в полите и, не й позволиха да го настигне. Нима бе забравил, че тя все още зависеше от помощта му? Целта още не беше постигната.

Оуен стъпи с единия крак на мостчето и спря. Когато се обърна бавно към нея, в тъмните очи блесна лъч надежда, но Пен не я видя.

— Оуен… Оуен, трябва да помогнем на Мери да избяга! Моля те, не ме изоставяй точно сега… Направи го заради сина ми! — Тя спря пред него, хванала двете деца за раменната.

Надеждата угасна. Оуен не каза нищо.

Робин, който машинално разтриваше китката си, се събуди от дълбокия транс. Погледът му потърси детето в краката на Пен.

Възможно ли беше всички да са се излъгали?

Той последва Пен, отчаяно търсейки правилните думи сред лавината въпроси, които го засипваха. Но тя не му обърна внимание. Имаше очи само за Оуен.

— Оуен… моля те! — изплака тя. В момента нищо друго нямаше значение. Трябваше веднага да си осигури помощта му. Никой друг не беше в състояние да се справи с трудната задача. Тя бе намерила детето си, но сега трябваше да се погрижи за признаването му. Затова продължи с дива решителност: — Това няма нищо общо с развитието на отношенията ни… с пропастта, която зейна между нас. Аз не мога да разбера, ако ти не ми обясниш… но сега нямаме време за това.

Тя млъкна и го погледна очаквателно. Искаше да види как лицето му ще се смекчи, но не се случи нищо такова. Не чу нито предложение да разчистят недоразумението си, не видя нито намек за чувство в коравия му поглед. Нищо, нищичко!

Пен отново прогони от съзнанието си всичко, освен настоящата си цел и впи умолителен поглед в лицето му.

— Не те моля да направиш това за мен, Оуен. Освобождаването на Мери ще бъде от полза и за двете страни в нашия пакт!

Най-сетне Робин си възвърна дар слово.

— Какъв пакт? — попита той, без да отдели поглед от детето в ръцете на Пен.

Сестра му се обърна към него и обясни делово:

— Кавалерът и аз имаме споразумение. Аз трябваше да му издам плановете на Мери, а като ответна услуга той обеща да ми помогне да намеря сина си.

Като видя ужасеното лице на Робин, тя кимна решително.

— Тъкмо ти нямаш право да хвърлиш първия камък срещу мен, Робин!

— Губиш ми времето — изсъска Оуен и се обърна нетърпеливо към лодката. — Вашите разногласия не ме интересуват.

— Не, почакай! — извика Пен, изпълнена с отчаяние. Не можеше да повярва, че връзката между нея и Оуен е почти разрушена. — Това не е семеен проблем. За всички ни ще е от полза да обезвредим Нортъмбърленд!

Бедният Робин попадна във вихрушка, която го хвърляше от единия бряг към другия.

— По дяволите, Пен! — изкрещя той. — Затова те чакам тук! Исках да говоря с теб за Нортъмбърленд. — Той сложи ръка на рамото й и леко я раздруса. Детето изплака и ръката му веднага се отпусна.

— Пен… моля те! Трябва да говорим.

— Ако става дума за Нортъмбърленд, мисля, че не е редно да ме посветите в тайната — отбеляза Оуен и вдигна глава към небето. Дъждът бе престанал, облаците се разсейваха.

Робин въздъхна, поклати глава и се обърна към сестра си:

— Пен?

Тя гледаше само Оуен.

— Ще ми помогнеш ли… въпреки всичко, което стои между нас? Ще направиш ли и това за мен? Само това!

— А какво стои между нас, Пен? — попита кавалерът с подигравателно вдигнати вежди. Болка разкъса сърцето й.

— Това очевидно е краят — пошепна с пресекващ глас тя.

Оуен кимна и отново погледна към порозовяващото небе. Чертите на лицето му бяха корави и неумолими, но когато отново се обърна към тях, Пен видя в очите му хладната концентрация на опитния шпионин, изправен пред трудна задача.

— Да се качим в лодката. Скоро тук ще стане много оживено и все някой ще ни познае.

Робин се наведе за шпагата си и я прибра в ножницата. Двамата с Пен последваха кавалера, без да разменят дума. Пен вървеше с мъка, защото червенокосото момченце я теглеше за полата, а другото мърдаше нервно в ръцете й. Сърцето не й даваше да ги остави в ръцете на мъжете. А ако се съдеше по здравите им хватки, момченцата също нямаха намерение да я пуснат.

— Е, какво толкова спешно има, че трябваше да говорите с Пен още на разсъмване? — попита без въведение Оуен и се облегна както преди на ръба на масата с кръстосани крака. Позата му издаваше известно равнодушие, но погледът му беше буден и пронизващ.

— Нортъмбърленд иска сестра ми да предава фалшива информация на… — Робин се поколеба, преглътна и продължи:

— … на вас… на своя любовник. Ако откаже, заплашва да я обвини в държавна измяна. Затова отидох при нея. Исках да я махна от палата, да я скрия на сигурно място.

Робин погледна Пен, после децата. Какво да прави с тях? Как да разсъждава трезво в такъв момент?

— Този гаден, мръсен лицемер! — извика възмутено Пен.

— Не ме е страх от Нортъмбърленд!

— А би трябвало — изръмжа Оуен. — И каква информация трябва да предаде Пен? Можете спокойно да ми я съобщите, нали е предназначена за моите уши.

Робин бързо се примири с перспективата да се съюзи с шпионина на френската корона. Вече не се чувстваше обвързан с Нортъмбърленд, който заплашваше Пен и чието честолюбие застрашаваше стабилността на кралството. Не му оставаше нищо друго, освен да се съюзи с човека, който вече беше забъркал Пен в интригите на съперничещите си тайни служби.

Затова без колебание съобщи на Оуен Д’Арси какво трябваше да узнаят французите по желание на дук Нортъмбърленд.

Кавалерът избухна в безрадостен смях.

— Този човек май ни смята за глупаци. Очевидно иска да хвърли прах в очите на френския двор… но защо?

— Мисля, че знам. — Решен да отиде докрай, Робин изложи всичко, което знаеше, сподели и предположенията си.

— Ако коронясат Джейн за кралица, синът на Нортъмбърленд ще стане крал и баща му ще управлява Англия от негово име — заключи Робин. — След като Едуард лично промени реда за наследяване на трона, ще му трябва само съгласието на коронния съвет. Нортъмбърленд държи плановете си в най-строга тайна, за да може да постави всички пред свършен факт. Докато французите планират женитбата на Мери и Орлеанския дук, а испанците се притесняват от възможния съюз между Англия и Франция, Нортъмбърленд най-спокойно подготвя царуването си.

Оуен кимна и отбеляза сухо:

— Верни умозаключения. Поздравявам ви, Босер!

Робин направи гримаса. Оуен Д’Арси беше последният, от когото би искал да чуе такава похвала.

— Всичко това означава, че опасността за Мери е още по-голяма, отколкото мислехме досега — обобщи Пен чутото. Тя бе седнала на пейката и главичките на децата почиваха в скута й. Дългите приказки на Робин я изпълваха с нетърпение. Гореше от желание да остане насаме с момченцата, за да се запознае със сина си.

— Дукът трябва да отстрани Мери от пътя си — допълни тя, докато несъзнателно милваше двете главички в скута си.

— Елизабет също е пречка по пътя му — прибави Робин. — А ти, Пен, си в непосредствена опасност както всички от близкото обкръжение на Мери. Ако откажеш да шпионираш в полза на Нортъмбърленд, той ще те прати веднага в Тауър. Не бива да се връщаш в палата, не разбираш ли?

Междувременно Оуен бе прогонил всички емоции — в течение на годините бе разработил този метод до съвършенство. Умът му работеше, независимо от всичко, съсредоточен единствено върху непосредствената задача.

— Тя няма избор — намеси се енергично той. — Ако искаме да освободим принцесата, Пен трябва да се държи както винаги. А вие, Босер, трябва да излъжете дука, че сестра ви е съгласна да му сътрудничи. Така ще спечелим време. — Той се обърна към Пен: — Ако Нортъмбърленд се обърне лично към теб, трябва да му отговориш, че си готова да направиш всичко, за да услужиш на него и на страната си. Разбра ли ме?

Пен кимна.

— А какво ще правим с Мери?

— Ще организираме бягството й на два етапа. — Той удари с ръка по масата и обясни — Има само два начина да се излезе от Гринуич: по суша и по вода. Ако Мери избяга, ще я спрат, преди да е изминала и една миля. Затова трябва да я преместим от Гринуич в Бейнардс Касъл. Оттам има повече възможности да стигне до града. Много просто — за да подсигурим безопасността й, трябва да объркаме преследвачите.

— Много просто? — повтори невярващо Пен. — Бейнардс Касъл принадлежи на граф Пемброк, а той е посветен в плановете на Нортъмбърленд.

— И какво от това? — попита пренебрежително Оуен. — Ако Мери помоли граф Пемброк да я приеме в дома си, той не може да откаже, нали?

— Мисля, че сте прав — кимна Робин. — Често съм го чувал да възразява на Нортъмбърленд… не задълго… но понякога избухва.

— И аз съм чувал същото — подкрепи го Оуен.

Пен разбра, че той разполага с мрежа от агенти, които му донасят всичко важно, и потрепери. И тя ли беше влязла в тази мрежа? И другите ли се държаха като нея?

— Ако принцесата пожелае да направи разходка по реката, дукът няма да заподозре нищо — продължи да развива идеята си Оуен. — След болестта й това няма да го учуди, а и ще нареди да я охраняват през цялото време. Затова днес следобед ще организираш тази разходка, Пен, и ще я придружиш с още няколко дами. Естествено, тя няма да вземе със себе си никакъв багаж, само неща, които не биха събудили подозрението на пазачите. Ще кажеш, че разходката няма да продължи повече от час. Ще слезете на брега пред Бейнардс Касъл и Мери ще поиска убежище в дома на Пемброк.

— А после? — попита заинтригувано Робин.

— Аз ще уредя всичко. Мери ще изчезне още на следващия ден, на разсъмване. Тази вечер ще ме видиш в Бейнардс Касъл, Пен, и ще получиш точни указания. През това време вие, Босер, ще занимавате Нортъмбърленд, за да не мисли за излета на принцесата. Уверявайте го, че сестра ви е готова да направи всичко, което се иска от нея. Предложете му да я натовари и с други полезни задачи… сигурно ще ви хрумне нещо.

Робин се намръщи, но не каза нито дума.

Пен стана и притисна децата към полите си. Погледът й се впи в лицето на Оуен с надеждата да чуе нещо лично, но той дори не я погледна.

— Време е да вървим — рече тихо тя.

— Да. — Оуен не се помръдна от масата, когато Пен, децата и Робин минаха покрай него и слязоха на брега.

На кея вече беше много оживено. Лодката на френския посланик потегли моментално и Пен я проследи с поглед, докато стигна до средата на реката.

Въпреки привидната студенина на Оуен тя бе прочела в погледа му болка, гняв и разочарование, които я пронизаха право в сърцето. Но защо, защо отказваше да се защитава?

Ако й бе казал, че тази история е лъжа от началото до края, тя щеше да му повярва. Или не?

Пен сведе глава към децата, вкопчени в полите й.

— Намерих сина си — рече тихо тя и в очите й лумна светлина. Вече нищо друго нямаше значение.

Робин я погледна безпомощно.

— Откъде си сигурна?

Пен се почувства задължена да му обясни.

— Първо отидохме в Хай Уайкомб. Жената, която ми е помагала да родя, призна, че Майлс е отнесъл бебето веднага след раждането му. Спомни си, че е споменал Лондон — така узнахме къде трябва да го търсим. И тази нощ го намерихме.

Робин премести поглед от нея към детето. Не смееше да си помисли колко беше страдала сестра му през последните две години… а мършавото хлапе в ръцете й?

— Кое е другото момче? — попита той.

Пен се засмя смутено.

— Още не знам какво ще правя с него, но не можах да го оставя в онова ужасно място. Беше страшно, Робин! Готова съм да убия Майлс и майка му!

Думите бяха изречени тихо, но с такава решителност, че Робин се разтрепери. В този миг сестра му беше способна на всичко.

— И двамата ще си платят, бъди сигурна в това — опита се да я успокои той. — Остави това на майка ти и на баща ми.

— Прав си… Но ще ни е много трудно да постигнем признаването му и да поискаме потвърждаването на законната му титла. — Сега думите й се надпреварваха. — Мери може да го направи… като законна наследница на трона. Щом я освободим, ще има власт да потвърди законните претенции на моя син към богатството и титлата на баща му.

Пен замлъкна. На кея беше пълно с хора. Лодки докарваха продукти за кухните на палата и слугите ги разтоварваха. Скоро щяха да се събудят и придворните и някой непременно щеше да ги познае. Може би щеше да се появи дори самият Майлс. Колкото и мрачно и объркано да й изглеждаше бъдещето, в момента най-важни бяха непосредствените потребности на децата.

— Трябва да се погрижа за тях — обясни просто тя. — Да им намеря дрешки, да ги направя и да ги стопля. И, разбира се, да ги изкъпя. О, Робин, не знам откъде да започна. Само ги погледни! Още не могат да говорят, само хленчат. Нямат сила за нищо.

Пен си спомни, че Оуен — за разлика от нея — бе помислил за потребностите на децата. Беше взел храна, мляко, одеяла. Е, да, в тези неща той имаше повече опит от нея. Нали е бил баща…

Нещо не беше наред.

Но сега нямаше да мисли за това. Тя беше майка. Майка на две деца. Трябваше да се погрижи за тях. В това имаше смисъл.

— Искаш ли веднага да ги отведа в Холборн? — попита Робин. Нямаше представа как ще го направи, но беше готов да приеме предизвикателството.

— Не — възрази Пен. — Те са мои деца. Вече няма да се отделят от мен.

Тя се наведе и вдигна момченцата на ръце. Помисли малко и каза:

— Май другото момче се казва Чарлс.

Робин се примири с неизбежното. Беше сигурен, че мащехата му ще съумее да разкрие истината в тази объркана ситуация.

— Какво ще правиш, ако някой ги потърси?

— Те са нежелани деца… живееха в една тъмна дупка… Никой няма да ги потърси.

Робин се почеса по главата. Според Пен всичко беше просто и ясно.

— Пен, ти трябва да помогнеш на принцесата да избяга от Гринуич. Как ще го направиш с две деца в ръцете? Смяташ ли, че можеш да ги криеш в покоите си, без целият двор да узнае? Ако не друг, Брайънстън веднага ще научи!

— О, той и без това ще разбере много скоро — отвърна мрачно Пен. — Моля те да доведеш Пипа. Елен със сигурност ще ми помогне. Тя има куп малки братя и сестри и знае какво трябва да се направи. Докато стигнеш в Холборн, измисли начин как по-късно ще отведеш Пипа и децата там. Аз ще остана при Мери, докато Оуен организира бягството й. Когато Мери се освободи, и аз ще съм свободна.

— Вярваш ли, че Д’Арси ще се справи? — попита колебливо Робин.

— Абсолютно. — Пен вдигна децата и Робин не можа да види лицето й. — Бягството на Мери отговаря и на неговите интереси.

Робин я погледна нерешително.

— Ти… обичаш ли го?

Пен не отговори, само извърна глава.

— Моля те, Робин, доведи Пипа! Аз ще отнеса малките в стаята си. Елен ще се погрижи за тях, докато аз съм при Мери. Нали трябва да я посветя в плана на Оуен!

Робин ожесточено си пожела да нямаха нужда от помощта на Оуен Д’Арси, макар да знаеше, че сам никога няма да се справи. Оуен щеше да използва всички средства, с които разполагаше френският посланик, но и собствения си остър ум, и дългия си опит.

— Дай да нося Чарлс! — Той взе червенокосото момче от ръцете на Пен. Безмълвното примирение, с което момченцето се сви на гърдите му, извика сълзи в очите на коравия мъж.

Стаята на Пен беше все така празна, както я бе оставил Робин. Сутрин Елен винаги чакаше господарката й да я повика. Това ставаше обикновено на разсъмване, когато принцеса Мери беше готова да приеме своите дами.

— Кажи всичко на Пипа — помоли Пен и взе Чарлс от ръцете на Робин. — Тя ще разбере.

— Сигурно даже няма да се учуди. — Робин извади носната си кърпичка и се наведе да избърше капещото носле на момченцето. — Преди няколко дни ми каза, че в твоята фиксидея има нещо… По дяволите, каква твърда коричка! Не мога да я махна.

Пен се засмя и на сърцето й олекна.

— Елен ще донесе гореща вода, ще ги изкъпем хубаво и ще заблестят от чистота. — Тя кимна и добави нежно: — Знаех, че Пипа ще разбере преди всички останали.

Все още коленичил пред детето, Робин вдигна глава към нея.

— Допуснахме ужасна грешка. Можеш ли да ни простиш?

— Вече съм ви простила — отговори тя и потърси звънчето, за да повика Елен. — Разбирам поведението ви, Робин. Цялата история беше много странна. Съвсем естествено е да си помислите, че съм си загубила ума от мъка. Знам колко ви е било трудно…

И родителите й, и Робин бяха смятали, че действат в неин интерес. Воден от заблудата си, Робин се бе намесил непростимо между сестра си и кавалер Д’Арси. Все още смяташе, че е постъпил правилно, но сега осъзна, че не е трябвало да се меси. Семейството беше създало достатъчно мъка на Пен.

— След три часа ще съм тук с Пипа — обърна се той към Пен, която настаняваше децата пред огъня.

— Да, побързайте — отговори разсеяно тя.

Робин излезе от стаята и едва не се сблъска с Елен. Прислужницата направи реверанс, изненадана, че го вижда толкова рано в стаята на господарката си. Той й кимна с мрачно лице и забърза по коридора.

Елен влезе в покоите на лейди Пен и спря като закована на прага.

— Господ да ми е на помощ! Мадам… какво е това?

— Синът ми, Елен — отговори весело Пен. — И братчето му. Трябва да ги окъпем, да ги нахраним и да им намерим дрешки.

— Господ да ми е на помощ… — повтори Елен, отпусна се на най-близкото столче и започна да си вее с ръка. Като всички от семейство Кендъл тя знаеше за трагедията на лейди Пен и сега се чудеше на какво да вярва.

Пен бе предвидила реакцията й.

— Престани да се чудиш, Елен — изрече остро тя. — В момента няма нищо за разбиране. Трябва само да ми помагаш. Искам да купиш всичко сама, повтарям — сама, защото никой не бива да знае, че тук има деца. Щом лорд Робин доведе лейди Пипа, ще приготвим момчетата и всички ще заминете за Холборн при мама и лорд Хю. А сега донеси гореща вода!

Елен се изправи бавно. Не беше глупачка и разбра, че лейди Пен не е загубила ума си, както бе помислила първоначално.

— Мислех, че детето е само едно, милейди.

— О, това е друга история — отговори развеселено Пен, щастлива, че Елен беше готова да й помогне.

Прислужницата застана пред децата и те я погледнаха объркано, треперещи в студената стая.

— Божичко! — извика уплашено Елен. — Какви са мършави!

— Побързай! — подкани я Пен. — Аз ще разпаля огъня.

Тя уви децата в одеяла, нахвърля съчки в огъня и го разпали. Когато пламъците лумнаха, седна на дебелия килим пред камината и взе децата в скута си.

— Вие двамата можете ли изобщо да говорите? — попита тя нежно. — Ще ми кажете ли нещо?

Двете деца се взираха като замаяни в пламъците. Синът й упорито смучеше палеца си.

Елен се върна с две сребърни купички.

— Първо ще ги нахраним. Мисля, че никога в живота си не са били къпани с гореща вода, бедните червейчета. Може да ги уплашим до смърт.

— Права си — кимна Пен. — Яденето ще ги успокои. Ще нахраниш ли Чарлс? — Тя вдигна червенокосото момче от скута си.

Елен седна на едно столче и вдигна капака на купичката. Усетило приятната миризма, детето веднага посегна към нея.

— Спокойно, малкият — засмя се тя, хвана ръцете му и поднесе към устата му лъжица овесена каша с мед.

Пен настани сина си удобно и го нахрани по същия начин. Момченцето не изпускаше лъжицата от очи и напрегнато следеше пътя й от купичката до устата му и обратно.

— Как мислиш, Елен… прилича ли на баща си?

Елен хвърли поглед към малкия.

— Трудно ми е да кажа, милейди, какво има под дебелия слой мръсотия.

Много дипломатичен отговор, помисли си развеселено Пен, кимна и събра последните остатъци от кашата. Синът й облиза устнички и тя повярва, че празнотата е изчезнала от очите му и телцето му се е отпуснало. Той посегна към празната купичка, мушна пръстче вътре, облиза го и отново посегна към купичката.

— Още са гладни, Елен!

— Ще им дадем, но не наведнъж — отговори категорично прислужничката. — След банята ще им донеса рохки яйца и мляко.

Пен извади медната вана и я довлече пред огъня.

— Ще ни трябват детски дрешки.

— Лесно ще намеря — успокои я Елен. — Първо да донеса юда.

Пен отново взе децата в скута си, залюля ги и запя приспивна песен от собственото си детство. Вършеше го съвсем естествено. Искаше децата да се изпълнят с доверие към нея, да разберат, че на този свят има и добри хора.

Сълзи запариха в очите й, като си помисли колко време беше безвъзвратно изгубено. Припомни си месеците на отчаяние и безнадеждност… докато тя беше страдала, двете момченца бяха вегетирали като червейчета без надежда и очакване.

От този миг нататък обаче щяха да получават само обич и топлина. И никога вече нямаше да гладуват.

Банята не беше толкова радващо преживяване като кашата с мед. Децата се отбраняваха гневно, ритаха и пръскаха, но за учудване на двете жени не пищяха, само хленчеха. Очевидно ги бяха приучили да не вдигат шум.

Щом ги сложиха във водата, Чарлс пъргаво се измъкна навън и побягна към ъгъла на стаята.

— Остави го — засмя се Пен. — Първо ще изкъпем другия.

Тя държеше здраво сина си, докато Елен го сапунисваше и търкаше. Сякаш мием мръсно сребро, помисли си учудено Пен, когато изпод парцала се появи светла, чиста кожа. Малкото ъгловато лице беше бледо и това беше съвсем нормално — детето никога не бе излизало на чист въздух и беше гладувало, — но тя вече беше сигурна, че вижда лицето на Филип, формата на носа и устата беше същата. А очите без съмнение бяха неговите. Филип имаше същите дълги мигли. С тези мигли си разбил десетки дамски сърца, обичаше да го дразни тя.

— Прилича на баща си — проговори като на себе си тя.

— Да, има нещо — кимна Елен и продължи да мие главичката на детето. Тънката косичка беше кестенява и се навиваше на масурчета.

Малкият скоро престана да се съпротивлява и позволи да го увият в затоплената хавлия. Сложи палец в устата си и очичките му се затвориха.

— Момченцето е напълно изтощено. Нека си поспи, докато ние се занимаваме с другия.

Пен отнесе сина си на леглото. Мускатово орехче го огледа недоверчиво и се оттегли в най-далечния ъгъл. Малкият Филип не се помръдна. Само палецът бавно се плъзна от устата му.

Когато отстраниха дебелия пласт мръсотия от телцето му, Чарлс се оказа зеленооко момченце със светло лице, отрупано с лунички. Оранжево-червената му коса беше по-гъста, отколкото на Филип, и стърчеше на всички страни.

— Сега трябва да отида при принцесата — каза Пен, щом настани Чарлс до братлето му. — Остани при тях, Елен. Не напускай стаята нито за миг! — Тя се погледна и посегна да развърже шнуровете на корсажа си. Роклята й не беше достатъчно представителна за посещение в кралските покои.

Елен скочи да й помогне.

— Моля те, свали тази рокля! Щом се върна, ще донесеш нещо за ядене, дрешки и всичко, което ни е необходимо — каза Пен. — Докато ме няма, ще стоиш при тях и ще зарезиш вратата отвътре.

Камериерката й донесе друга рокля и Пен се преоблече, без да изпуска от очи спящите деца. Среса косата си и я скри под просто ленено боне. Днес нямаше време за сложна фризура.

Пен помоли прислужницата да й донесе наметката и нареди строго:

— Ако лорд Робин и лейди Пипа пристигнат, докато ме няма, пусни ги да влязат — но не отваряй на никого другиго!

— Простете, мадам, но аз не съм глупачка! — отговори обидено Елен.

Пен избухна в смях.

— Разбира се, че не си. — Тя излезе в коридора и спря за миг, за да се подготви за посещението при Мери. Не беше лесно да откъсне мислите си от домашните грижи около децата и да се съсредоточи върху жестоката реалност. Трябваше да осъществи плана на Оуен.

Сега нямаше време да мисли какво бе загубила.

21

— Защо французите искат да ми помогнат? — размишляваше на глас Мери, докато търсеше копринената лента, за да я сложи в книгата си.

— Заради самата вас, мадам — побърза да я увери Пен, макар да знаеше, че въпросът на принцесата е чисто реторичен. — Може би се надяват да се омъжите за Орлеанския дук.

Мери се засмя иронично.

— Сигурно си права. Няма да ми навреди, ако си мислят, че ще се съглася… някой хубав ден. — Тя се надигна и отиде до пулта за писане, поставен така, че светлината от избития в дебелата стена прозорец да пада върху него. — Вярвате ли на кавалера, Пен?

Пен не сметна за нужно да спомене личната си връзка с Оуен.

— Разбира се, мадам. — Тя стоеше пред камината, скръстила ръце под гърдите си.

— Вероятно е един от агентите на Дьо Ноай? — Тонът на Мери издаваше умерен интерес към въпроса или евентуалния отговор.

— Според мен той е най-важният шпионин на посланика.

Мери прелисти страниците на големия том, оставен на пулта, сякаш търсеше точно определена страница.

— Откога вярвате в това, Пен? Или е по-добре да не задавам този въпрос?

— Мисля, че така ще е по-добре, мадам. — Пен заби нокти в дланите си и едва не изохка. Раменете й бяха сковани, мъчеше я болка. Тя се опита да се отпусне, да отвори юмруците си.

Принцесата вдигна очи за миг.

— Аз имам доверие във вас, Пен, затова ще се доверя и на вашия агент. Е, добре, значи ще се предадем в ръцете на французите. — На устата й заигра тънка усмивка. — И без това нямаме друг избор… а и ще причиним доста неприятности на Нортъмбърленд.

— Точно така, мадам. — Пен раздвижи рамене и завъртя глава, за да разхлаби схванатия си тил. Едва сега усещаше колко е изтощена. В последно време безсънните нощи бяха много чести.

— Естествено, аз ще ви придружа. Кого желаете да вземете, освен мен? Само една или две дами. Не бива да изглежда така, сякаш възнамерявате да отсъствате по-дълго.

— Коя от дамите ви изглежда подходяща за това начинание?

Пен си представи свитата на Мери и отговори решително:

— Матилда и Сюзън.

— Много добре. Организацията предоставям на вас. Но няма да тръгна без книгите си. Трябва да ги опаковаме и да ги отнесем на борда.

Защо да възразява? Просто още една задача, която трябваше да изпълни.

— И как, според мнението на кавалера, ще напусна Бейнардс Касъл?

— Не ми каза, мадам.

— Ах, разбирам! Колко успокояващо. — Гласът на Мери прозвуча необичайно остро. — Отивам в леговището на лъва, без да знам как ще изляза. — Тя застана зад пулта за молитва и освободи Пен с думите: — Трябва да се помоля. В момента бог ми предлага единствената сигурност.

Пен направи реверанс и напусна покоите на принцесата. Макар че трябваше да носи тежък кръст, Мери често усложняваше допълнително живота на свързаните с нея хора.

Тя отведе Сюзън и Матилда настрана и им обясни ситуацията. И двете бяха на служба при Мери почти толкова дълго, колкото и тя. Матилда скоро щеше да се омъжи повторно — за кралския щалмайстор, а Сюзън беше вдовица като нея.

— Няма да е лесно да измъкнем цял сандък с книги — усъмни се Матилда.

— Ще ги прикрием като кошница за пикник — отговори уверено Пен.

— Много тежка кошница — уточни Сюзън.

Придворните дами избухнаха в смях и за момент забравиха опасността, на която се излагаха.

— Е, тогава да започваме — прекъсна ги решително Пен. — Чака ни много работа. Матилда, вие ще поръчате лодката за обед. Ако успеете да го уредите, би било добре да я управлява мастър Брадок. Той е много предан на принцесата.

Матилда кимна и трите се разделиха, за да започнат приготовленията.

Часовникът на кулата в големия двор удари девет. Пен отиде до прозореца и погледна надолу. Робин бе тръгнал в седем и щеше да се върне най-рано в десет.

Сърцето й биеше ускорено, усещаше кожата си суха и опъната. Виновна беше умората, но не само тя. Чувстваше се нервна и уплашена — но в същото време перспективата да прекара още един изпълнен с опасности ден я възбуждаше.

Само една грешна стъпка, и Нортъмбърленд щеше да има отличен претекст да обвини Мери в държавна измяна — да не говорим за помагачите й. Докато стигнат до Бейнардс Касъл, отговорността за изпълнението на плана беше изцяло нейна.

Оуен. Възбудата й угасна и бе заменена от лошо предчувствие. Не можеше да си представи, че ще го види отново, когато всичко свърши.

Но каквото и да й готвеше бъдещето, тя имаше детето си. С него щеше да живее в мир, любов и сигурност. Върху това трябваше да съсредоточи всичките си сили. Връзката и с Оуен беше започнала заради детето и щеше да свърши с него.

Пен напусна покоите на Мери с тихи стъпки. Меките й обувки, украсени със скъпоценни камъни, се плъзгаха безшумно по полирания дъбов под. Децата я очакваха.

— Лейди Пен?

Носовият глас на дук Нортъмбърленд я спря. Тя се обърна бавно.

— Желая ви добро утро, милорд!

— Как е принцесата? — Когато студеният му поглед се плъзна по лицето й, тя се зарадва, че в коридора цареше полумрак.

— Мисля, че е малко по-добре. Даже замисля малък излет, за да подиша чист въздух. Денят обещава да е слънчев.

— Излет на чист въздух? — Дукът поглади грижливо подрязаната си брадичка. — Това означава, че се чувства много по-добре.

— Лекарят смята, че малка разходка по реката няма да й навреди, сър. Ще я отнесат с носилка до лодката и ще прекара около час по реката.

— Разбирам. И кога ще стане това?

— След като се помоли, милорд. Когато утринната мъгла се вдигне и изгрее слънце. Но преди да е напекло много силно. — Пен не можеше да му каже точен час, но се надяваше, че думите й са прозвучали убедително. Мери често се молеше с часове и всички в двора го знаеха.

Нортъмбърленд я погледна със съмнение изпод рунтавите си вежди. Направи му впечатление, че Пен Брайънстън поразително приличаше на майка си. Нещо в позата на главата, в израза на блестящите очи… но поведението й беше безупречно.

— Виждали ли сте брат си от снощи, мадам?

— Преди около час се видяхме за малко, милорд — отговори с усмивка Пен.

Херцогът отново поглади брадата си. Сигурно това му помага да мисли, каза си злобно тя.

— По време на този разговор беше ли споменато нещо важно, мадам?

— Мисля, че да, милорд. — Тя направи реверанс, без да отделя поглед от него. — Много скоро ще установите, че и аз, подобно на брат си, знам какво изисква от мен дългът.

Нортъмбърленд обмисли много внимателно думите й, гладейки брадата си. След малко се поклони, сякаш беше доволен.

— Предайте на принцесата пожеланията ми за бързо оздравяване.

— А кралят… как е днес? — попита съчувствено Пен.

Нортъмбърленд се намръщи грозно.

— Негово величество укрепва от ден на ден — отговори сковано той и продължи пътя си.

Разправяй ги тия на другите! Пен го изчака да завие зад ъгъла и, подчинявайки се на внезапен импулс, тръгна по друг коридор, който водеше покрай кралските покои. Не беше лошо да провери кои членове на коронния съвет се намират в Гринуич, когато Мери ще предприеме опита си за бягство.

Дълго преди да стигне до вратата на кралските покои, тя чу гръмкия глас на Майлс Брайънстън:

— Мистрес Гудлоу винаги е постигала най-добри резултати, милорд!

Гудлоу!

Пен спря като закована. Помисли малко и се скри в сянката на стената. Слава богу, че тъмната й рокля се сливаше със сивата светлина на утрото!

Гудлоу! Билкарката на лейди Брайънстън. Жената, за която баба Уордъл бе казала, че била акушерка като Бетси Кошъм. Жената, бдяла над болния Филип. Която го бе видяла да умира.

Жената, която по време на бременността й я беше лекувала с всевъзможни билки. Чайове и тинктури, които вероятно беше получила от Бетси Кошъм. Тази личност със сигурност знаеше как да предизвика преждевременно раждане.

Какво бе казал Оуен… Дарбата да правиш добро много лесно може да се превърне в своята противоположност.

В последната зима от своя живот Филип се чувстваше много добре, беше дори по-силен отпреди. Кашлицата беше престанала да го мъчи. И изведнъж се разболя. Състоянието му се влоши много бързо. Мистрес Гудлоу се грижеше за него.

Преди да се разболее или след това?

Пен стоеше в сянката с ръка на гърлото си и чакаше споменът за онова ужасно време да се изясни. Майката на Филип беше много загрижена за сина си и неотлъчно стоеше до него. Точно така — тя повика билкарката, когато Филип се разболя. Само тя имаше право да стои до леглото на младия граф. Никой не помисли да повика лекар. Пен не можа да си спомни дали мистрес Гудлоу му даваше лекарства или не. Ако да, те не бяха помогнали. Кашлицата му непрестанно се засилваше. Макар че самата тя беше в критично състояние, Пен го чуваше да кашля ден и нощ.

Отново видя пред духовния си взор сивото лице на Филип, мъртвешката, почти зеленикава бледност, когато започна да повръща и да се поти, отчаянието в очите му, когато се опитваше да се примири с неизбежния край. Всички бяха до него. Майка му стоеше на заден план, мълчалива, със сухи очи. Мистрес Гудлоу, чието спокойствие граничеше с равнодушие, затвори очите на мъртвия и покри лицето му.

Пен сведе очи към пода и дъхът й спря. Една грозна мисъл бавно добиваше ясни очертания.

Майката на Филип! Жена, която бе в състояние да предизвика преждевременно раждане, да осъди живо новородено на смърт, както беше постъпила с малкия Филип… жена, която се е съветвала с Бетси Кошъм как да се отърве от нежеланото дете…

Тази жена беше в състояние да стои и да гледа как синът й умира. Синът, който не живееше според нейните желания и отказваше да й се подчинява.

Вдовстващата контеса не обичаше своя първороден син… не, дори по-лошо. Той представляваше заплаха за нея, заплаха за господството й, докато Майлс изпълняваше заповедите й като ловно куче, готово да захапе всяка жертва и да й пречупи врата. Тя ли беше виновна за смъртта на Филип?

Пен се вслуша внимателно в продължаващия спор.

— В този случай обаче мистрес Гудлоу не е постигнала почти нищо, Брайънстън — заяви подигравателно дукът. — Не е по-добра от лекарите. Бих казал даже, че е по-бездарна от тях.

— Моля ви се, милорд! Лекарствата на мисис Гудлоу са легендарни!

Като чу омразния глас на свекърва си, Пен се вцепени. Обзе я паника. Не беше в състояние да се помръдне. Синът й… децата бяха в непосредствена близост! Внезапно я обзе страх, че свекърва й ще усети внука си — като хищник, подушил следата на плячката.

— Мистрес Гудлоу ще се справи, милорд, но й е необходимо време — каза лейди Брайънстън, умело смекчавайки остротата на тона си.

Сигурно ще се справи, каза си Пен. След първия шок умът й заработи студено и кристално ясно. Отново усети на езика си горчивата течност, която мистрес Гудлоу й беше дала един ден преди започването на божите. Стомахът й моментално реагира на спомена и се сгърчи от болка.

Дали Майлс и майка му искаха да си подсигурят благоволението на дука? Затова ли бяха довели билкарката при болния крал? Мистрес Гудлоу беше сляпо предана на лейди Брайънстън и със сигурност беше в състояние да твори както добро, така и зло.

Ами ако този път се провали? — запита се Пен. Ако състоянието на краля продължи да се влошава? Кого щяха да привлекат под отговорност?

Лейди Брайънстън беше безмерно честолюбива и злобна, но не се отличаваше с комбинативен ум. Плановете й бяха лишени от равновесие. Това я правеше уязвима. Може би бе дошло времето да й нанесе първия удар.

Пен вдигна глава, напусна прикритието си, изписа на лицето си усмивка и влезе с развяващи се поли в преддверието на кралските покои.

— Желая ви добро утро, лейди Брайънстън… лорд Брайънстън. — Реверансът й беше безупречен. Деверът й се овладя достатъчно бързо, за да отговори учтиво на поклона й.

— Правилно ли чух… наистина ли мистрес Гудлоу бди над болния крал? — попита Пен, обърната към Нортъмбърленд. Както винаги, преддверието беше пълно с хора, някои загрижени, повечето просто любопитни. Бързият й поглед откри граф Пемброк сред група придворни. Значи той беше тук, не в Рейнардс Касъл? Толкова по-добре!

— Да, мадам. Познавате ли тази жена? — Херцогът я изгледа с внимание.

— Разбира се, сър. Тя упражни лечителското си изкуство при ранната смърт на съпруга ми и при моето също така ранно раждане — отговори с усмивка Пен. — Тъй като съм суеверна, милорд, аз предпочитам ангела на милосърдието пред ангела на смъртта.

Лейди Брайънстън издиша шумно. Лицето на сина и се оцвети в тъмночервено.

— Това е понятно, мадам — кимна дукът. — Наистина е ужасно, че са ви сполетели два жестоки удара на съдбата толкова бързо един след друг.

— И аз съм на това мнение — кимна Пен. — Но когато има болен, нещастието винаги е много близо, нали, мадам? — обърна се тя към свекърва си с невинна усмивка.

— Мистрес Гудлоу е известна лечителка — процеди вдовстващата контеса през здраво стиснати зъби.

Пен потвърди с кимване.

— Тя наистина е жена, която внушава доверие… незнайно по каква причина — добави тя с повдигане на раменете и продължи с тънка усмивка: — Трябва да ми простите, но онова, което преживях, разруши завинаги доверието ми в лечителското й изкуство. — Едва забележимото подчертаване на последните думи беше достатъчно за Нортъмбърленд, който не я изпускаше от очи.

Семето беше хвърлено на добра почва.

— А сега ви моля да ме извините. Дългът ме зове — заключи меко Пен, направи реверанс и забърза към вратата през препълнената приемна.

Без да забележи предупредителния поглед на майка си, Майлс се втурна след нея.

— Чакай! — Той хвана ръката й в болезнена хватка.

— Не така грубо, Майлс — укори го тя. — Ако желаеш да си поговориш с мен, кажи го спокойно. Винаги съм на твоите услуги.

— Нищо не можеш да докажеш! — изсъска вбесено той и от устата му пръсна слюнка. — Нищичко!

Пен отвратено изтри лицето си.

— Какво смяташ, че искам да докажа, Майлс!

— Достатъчно, глупако! — Свекърва й изникна сред тълпата, изкривила уста от злоба и гняв. — Върви при дука!

Майлс изгледа мрачно Пен.

— Нищо! — повтори упорито той, без да обръща внимание на майка си, която го теглеше за ръката. Но накрая все пак се подчини на заповедта й и се запъти обратно към стаята на краля.

Лейди Брайънстън впи поглед в Пен, която се бе облегнала на стената и разтриваше ръката си, където пръстите на Майлс се бяха впили в плътта й. В коравите кафяви очи светеше безпокойство, смесено с неприкрита омраза, от която Пен потрепери.

— Не знам каква игра играеш, но те предупреждавам: Не заставай срещу мен. Майлс е прав. Нищо не можеш да докажеш.

— Наистина ли, мадам? — Пен вдиша дръзко едната си вежда, мина покрай свекърва си и бързо излезе в коридора.

Наистина ли не мога да докажа нищо? — повтаряше си тя, докато бързаше към покоите си. — Моето дете е живото доказателство. Кълна се в бога, че ще си получите заслуженото — и вие, и синът ви.

Тя почука тихо на заключената врата на стаята си.

— Елен?

Вратата веднага се отвори, Пен се мушна вътре и побърза отново да заключи.

Децата се бяха събудили и се оглеждаха учудено. Носеха ленени жакетчета и дълги ризки — типичното облекло за момчета, които още не са порасли за панталонки. Всяко държеше в ръка парче сладкиш.

— Казаха ли нещо? — попита шепнешком Пен и коленичи, за да е на една височина с тях.

— Нито думичка, милейди — отговори Елен. — Но са постоянно в движение. Огледаха цялата стая. Трябва да ги храним добре, за да заякнат.

— Права си. — Пен се наведе да целуне сина си, но той се отдръпна и скри ръчичка зад гърба си. — Не се страхувай — успокои го тя. — Няма да ти взема сладкиша.

Тя се изправи, но когато понечи да помилва Филип по главичката, той се сви уплашено. Опита с Чарлс, но той побягна и се скри зад леглото.

— Ще я убия! — изсъска Пен. — Господ ми е свидетел! Ще я убия със собствените си ръце! — Огледа се търсещо и плесна с ръце. — Играчки! Трябва им нещо, с което да си играят!

Никога не се беше чувствала толкова безпомощна. Не знаеше какво е да си майка. Нямаше никакъв опит, нямаше кой да й покаже. Как да общува с две объркани момченца, които не познаваха майчините ласки и не различаваха милувките от ударите?

Я се стегни, заповяда си тя. Не си сама. Имаше майка си, която знаеше всичко за отглеждането на децата и щеше да я научи. Увереността й нарасна.

Ами Оуен? Какъв баща е бил, преди да се откаже от децата си? Колкото по-дълго размишляваше, толкова по-ясно й ставаше, че нещо в историята на Робин не се връзва. Вероятно едно парче от мозайката беше сложено на друго място. Само защото парчето беше синьо, това не означаваше, че мястото му е на небето. Нищо чудно да е море или част от река.

Силно чукане по вратата я изтръгна от нерадостните мисли.

— Кой е?

— Аз! — извика нетърпеливо Пипа.

Елен отвори и Пипа връхлетя вътре, следвана по петите от Робин. Тя прегърна устремно сестра си и я притисна до гърдите си.

— Пен, мила, мила Пен! Толкова съжалявам! Мама беше излязла на езда с лорд Хю и не можах да й кажа, иначе и тя щеше да дойде!

Тя се обърна с мокри от сълзи бузи към леглото и огледа стъписано двете деца.

— Господи… кой е… той?

— Откриваш ли някаква прилика? — попита потиснато Пен, но в сърцето й покълна плаха надежда.

Пипа енергично изтри сълзите си, коленичи пред децата и им намигна.

— Я да видим какво имаме тук? Марципан ли е това? Да знаете колко обичам марципан!

Те я погледнаха безизразно и продължиха да облизват парчетата.

— Не ми се вярва, че детето на Филип може да е с червена коса — засмя се Пипа. — А този тук има миглите на баща си. Навсякъде бих ги познала.

— О, Пипа! — Пен се засмя през сълзи и отново прегърна сестра си. — Това са миглите на Филип! Нали и ти мислиш така?

Робин се приближи към леглото и също впи поглед в децата.

— Невероятно — пошепна той. — Има истинска прилика!

— Какво ще правиш сега? — попита Пипа и стана. — Как ще постъпиш, за да го признаят за син на Филип?

Пен погледна към Робин. Предупредителното поклащане на главата й даде да разбере, че дори Пипа не биваше да знае за предстоящото бягство на принцесата.

— Имам идея — отговори тайнствено Пен и се обърна към внимателно слушащата прислужница: — Елен, моля те, донеси месо и бира. Още не съм закусила.

Елен се нацупи, но покорно се поклони и излезе от стаята.

— Чуйте ме — започна Пен. — Ако успеем да поставим Майлс и майка му под подозрение, може би дори да ги бутнем в затвора, тогава ще ни е по-лесно да легитимираме Филип.

— Какво смяташ да предприемеш? — попита Пипа и в погледа й светна жив интерес.

— Вече започнах. — Пен седна на леглото и сложи ръка на рамото на сина си. Този път той не се отдръпна, а притисна лепкавото си личице към гърдите й.

— Ако успеем да убедим Нортъмбърленд, че мистрес Гудлоу е използвала отрова по заповед на лейди Брайънстън, той ще изтълкува присъствието й до леглото на краля като престъпление срещу монарха, нали?

В първия момент Пипа и Робин зяпнаха смаяно, после Пипа попита невярващо:

— Значи ти мислиш, че лейди Брайънстън я е накарала да предизвика преждевременно раждане?

— Да — отговори твърдо Пен и лицето й помрачня. — Първо се опита да предизвика аборт, след това ранни родилни болки. Вярвам също, че е отговорна за смъртта на Филип. Но, както ми казаха Майлс и майка му, не мога да го докажа.

— Те не биха казали, че не можеш да докажеш нищо, ако няма нищо за доказване. — Пипа бе устремила поглед към масата и ръцете й шаваха неспокойно.

— Ще се справим. — Робин кимна решително. — Нортъмбърленд подушва предателство на всеки ъгъл, освен това не може да понася Майлс, който го следва като вярно куче и се хвали навсякъде с близостта си до „великия майстор на кралството“. Това ще ни помогне.

Пен кимна.

— На теб се пада задачата да подхранваш семето, което аз посях, Робин. Дукът ти има доверие, освен това всички знаят, че сме много близки, и няма да събудиш подозрение, ако кажеш, че смъртта на Филип не е била естествена. Можеш да говориш съвсем спокойно. Доколкото чух, тази Гудлоу не е успяла да подобри състоянието на краля с дяволското си изкуство. Точно обратното, Едуард е още по-зле, затова дукът ще има всички основания да повярва в намеците ти.

Робин надигна устремно и се запъти към вратата.

— Веднага отивам при него.

В този момент в стаята влезе Елен с табла в ръце.

Робин я спря, взе канчето с ейл, отпи голяма глътка и го остави обратно на таблата.

— Много ти благодаря, Елен! Бях жаден като камила след месец в пустинята. — Изтри устата си и се обърна към сестра си: — Ще се върна бързо, Пен!

— Да, ще те чакам.

— Колата, с която Пипа и Елен ще заминат за Холборн, вече чака долу.

— Ще се приготвим бързо — обеща Пен.

Робин кимна и повтори, сякаш искаше да убеди себе си:

— До скоро, Пен!

— Хапни, Пен. Сигурно умираш от глад — каза Пипа и посочи таблата, която Елен беше оставила на ниската масичка.

Пен отчупи парче топъл хляб, сложи отгоре му парче месо и го намаза с горчица.

— Значи Елен и аз трябва да отведем децата в Холборн — отбеляза Пипа, която инстинктивно бе заела мястото на Пен между децата. Тя помилва котарака, който все още не бе преодолял подозрителността си, и попита: — А ти? Вероятно не можеш да оставиш Мери сама? Все пак става въпрос за детето ти…

Пен поклати глава и отпи глътка бира.

— Още не съм й казала. Рисковано е. Брайънстънови не бива да разберат, докато децата са още в палата.

— Права си. — Пипа вдигна вежди. — Ще ми кажеш ли какво криеш от мен?

Пен не отговори и сестра й не настоя. Нейната задача беше да отведе децата при Гуинивиър и лорд Хю. Нямаше време да разпитва Пен за тайната й мисия.

Елен шеташе усърдно и скоро събра най-необходимото за пътуването.

— Ще вземем и Мускатово орехче — каза тя и сложи котарака в кошницата му, без да чака решението на господарката си.

Пен вдигна сина си и го притисна до себе си. Главичката му се отпусна на рамото й. Тя го целуна по косата и вдъхна дълбоко сладкия му детски аромат. Колко се беше променил за малкото часове, откакто беше при нея!

— Време е да тръгваме — каза Пипа и протегна ръце да вземе детето. Елен вече беше взела Чарлс.

— Да — кимна с отсъстващ вид Пен, но не й даде сина си. — Не… не, сега не мога да го оставя. Отведи Чарлс при мама. Филип ще дойде по-късно.

— Но, Пен… моля те, Пен… не можеш да се грижиш сама за него, докато… — Пипа погледна сестра си и преглътна възраженията си. — Надявам се да видим и двама ви много скоро — пошепна тя и се наведе да целуне сестра си за довиждане. — Знам, че никой от семейството ни няма да посмее да те разубеждава повече.

Пен се усмихна. Една от типичните шеги на Пипа.

След като двете жени излязоха с добре увитото дете и котката в кошницата й, Пен отнесе Филип до прозореца. Все още не знаеше как ще обясни на Мери, че отива при нея с бебе на ръце — но в момента това нямаше значение. Той беше неин син и тя нямаше да се раздели с него. Никога вече. Нито за миг.

22

— Трябва веднага да се отървем от него! — заповяда лейди Брайънстън, докато крачеше с развени поли в библиотеката на дома си. Тонът й издаваше крайна възбуда.

— Но как, мадам? — попита Майлс. Знаеше за какво говори майка му, но категоричното й решение го завари неподготвен.

— Откъде да знам? — изфуча тя. — Просто го направи!

— Но нали никой не подозира къде е детето — възпротиви се Майлс. — Всички вярват, че гние в земята.

— Трябваше да го направя още след раждането. — Лейди Брайънстън застана до масата и удари с юмрук масивната попивателна с форма на лъвска глава. — Ако днес си беше замълчал, всичко щеше да е наред. Но ти се втурна след нея, нагруби я и издрънка, че нищо не можело да се докаже. Ти си идиот, Майлс!

Мъжът въздъхна и сведе глава. Откакто бяха напуснали Гринуич Палас, майка му не преставаше да го укорява за глупостта му. Никога не я беше виждал толкова възбудена… толкова неспокойна. От друга страна обаче, в позата на Пен имаше едва прикрит триумф. Да, това беше истинската дума: снаха му триумфираше. Изглеждаше сигурна в себе си. Самодоволна. Необичайното й поведение беше извадило майка му от равновесие.

— Какво знае тя? Какво би могла да знае? — запита се за стотен път лейди Брайънстън. Когато посегна към ножчето за отваряне на писма, Майлс неволно се отдръпна назад. Майка му не се плашеше да прибягва до чужда помощ, когато трябваше да се упражни физическо насилие, но той не беше такъв. Укорите й бяха достатъчни да го направят послушен, но в сегашното си състояние тя беше непредвидима.

— Трябва да се отървем от него! — повтори тя и заби ножа в полираната повърхност на масата. Острието се огъна, но дори тъпият й син проумя символичното значение на този жест.

— Детето е единственото възможно доказателство. Докато е живо, винаги съществува риск да го намерят. И тогава цялата история ще излезе наяве.

— Някога бяхте на друго мнение, мадам — осмели се да й напомни Майлс. — Вече минаха две години и половина…

— Смятах, че при дадените обстоятелства бебето ще умре много скоро — обясни тя с тон, от който Майлс потрепери. — Нали чу какво каза Пен за мистрес Гудлоу? Ако събере всички свои подозрения в едно, кой знае в какво ще ни обвини.

— Права сте, мадам — кимна покорно Майлс и отново сведе поглед. — Но как да го направя?

— Намери начин! — Коравите кафяви очи го пронизаха с ледено презрение.

— Да, мадам.

Майлс се поклони и бързо напусна библиотеката.

Лейди Брайънстън застана пред портрета на сина си Филип, който висеше над камината. Той поне притежаваше здрав разум. Но не пожела да се преклони пред волята й… още когато беше дете, отказваше да й се подчинява. Вървеше по свой собствен път, следваше повелите на съвестта си, ожени се за жена, която му приличаше. И двамата бяха упорити и непреклонни. И двамата не притежаваха и капчица честолюбие… освен стремежа да видят поетичните излияния на Филип публикувани…

Ако беше съумяла да впрегне ума на Филип за осъществяване на честолюбивите си планове…

Жената въздъхна и поклати глава. Никога нямаше да разбере защо синът й бе пропилял своя талант и възможности.

— Милорд! — Робин намери дук Нортъмбърленд в заседателната зала на коронния съвет. Дукът стоеше сам в една прозоречна ниша. Лицето му беше по-мрачно отвсякога, погледът му нервно обхождаше присъстващите.

— Какво има, Робин? — попита сърдито той.

— Говорих със сестра си, милорд — съобщи тайнствено Робин и се усмихна самоуверено. — Тя ме увери, че ще бъде щастлива да изпълни желанията ви.

— Срещнах я тази сутрин — изфуча дукът и бръчките на челото му се задълбочиха. — Тя също ме увери в предаността си. Дано безсрамието ти онзи ден да е било само кратко заблуждение.

Робин сведе глава.

— Моля за прошка, милорд. За момент загубих самообладание и забравих дълга си.

Дукът кимна, но лицето му не се разведри.

— Как е днес кралят? — осведоми се Робин и хвърли поглед към вратата на кралския апартамент.

— Болен е… много болен. — Нортъмбърленд умело се престори на угрижен.

— Значи лекарствата на билкарката не са му помогнали?

— Даже напротив. Сега е по-зле отпреди.

— Ние сме суеверно семейство и имаме лошо мнение за лечителското изкуство на мистрес Гудлоу — подхвърли уж небрежно Робин. — Тя ни донесе само нещастие, докато се грижеше първо за зет ми, а после и за сестра ми. Въпреки привидните усилия на лечителката лейди Пен роди преждевременно.

— Да, това ми е известно. — Дукът го огледа дебнещо. — Обаче лейди Брайънстън я препоръчва най-горещо.

— Прав сте. Аз бих го определил като триумф на надеждата над опита.

— Отново сте прав. — Нортъмбърленд облиза сухите си устни. — Лейди Пен намекна нещо подобно.

— Сестра ми е предубедена, но смятам, че това е разбираемо — отговори гладко Робин. — Но за лейди Брайънстън залогът е много висок. — И се усмихна многозначително.

— Така ли? — Промърмори дукът и вдигна вежди.

— Да постави една от служителките си в непосредствена близост до леглото на негово величество… — Робин направи умела пауза. — Представяте ли си какви последствия ще има това за нея и за сина й?

— Представям си — отговори сухо дукът, отвърна поглед и се загледа през прозореца към реката, осветена от слабите лъчи на зимното слънце.

Часовникът на камината показваше малко след един. Според изчисленията на Робин лодката на Мери трябваше отдавна да е тръгнала. Но щяха да минат няколко часа, преди да стигне в Бейнардс Касъл. Основната му задача беше да се погрижи дукът да не забележи отсъствието на принцесата. Съзнанието за важността на мисията му го изпълваше с дълбоко задоволство.

— Съпругът на сестра ми почина твърде внезапно — продължи доверително той. — Смъртта му беше загадка за всички ни. Буквално за един ден го връхлетя някаква незнайна болест и въпреки грижите на мистрес Гудлоу и на скъпата си майка не можа да се вдигне от леглото.

Нортъмбърленд се обърна рязко към него.

— А съпругата му? Нима не се е грижила за болния си мъж?

— Лейди Пен също беше много болна. Убеждаваха ни, че това са обичайните неразположения на бременната жена, макар че дотогава сестра ми се радваше на най-добро здраве — обясни спокойно Робин. — Но тя страдаше от постоянна слабост и почти не я допускаха до леглото на съпруга й.

— Разбирам. — Нортъмбърленд поглади брадичката си. — Нещо определено ли намеквате, Робин?

— Ако пожелаете да го схванете като намек, милорд. — Робин издържа уверено погледа на дука. Лицето му беше сериозно и овладяно, устата здраво стисната. — Кралят също няма да оздравее.

— Така е — отвърна мрачно Нортъмбърленд, бутна го настрана и без да се извини, се запъти към изхода на залата.

Дукът спря на входа към спалнята на краля и размаха кутийката с ароматни треви, която носеше винаги със себе си, в напразен опит да прогони ужасното зловоние. Мистрес Гудлоу беше сама с болния и тъкмо държеше над пламъчето на свещта малък меден съд. Когато дукът влезе, тя вдигна поглед, но не го поздрави, а продължи да мърмори тихо.

— Как е кралят? — попита Нортъмбърленд.

— Ще се оправи, преди да изтече седмица, милорд — увери го жената. Изражението й беше спокойно, в погледа й имаше сигурност. — Лекарствата не действат веднага. Трябва им време.

Нортъмбърленд се поколеба. За какво бе намекнал Босер? Че Брайънстънови са вкарали в спалнята на краля една отровителка? Това му изглеждаше невероятно — не на последно място и защото не можеше да си представи, че жената ще има някаква полза от смъртта на Едуард. Въпреки това състоянието на краля се влошаваше, а не се подобряваше. Може би старата не беше никаква лечителка.

Устата му се опъна в тънка линия. Лечителка или не, тя беше инструмент на Брайънстънови.

Той отстъпи крачка назад и изкрещя:

— Стража!

В стаята нахлуха шестима войници с извадени оръжия. Нортъмбърленд посочи мистрес Гудлоу и заповяда студено:

— Разпитайте я за смъртта на Филип Брайънстън.

За първи път, откакто беше дошла в палата, мисис Гудлоу пребледня. Лицето й се разкриви от ужас.

— Подложете я на подробен разпит — продължи с ледено равнодушие дукът. — И повикайте отново кралските лекари. Искам веднага да отстранят вредата, която нанесе тази самозвана лечителка.

Макар че всемогъщият надали им е дал силите и знанията да изпълнят тази невъзможна задача — допълни мислено той.

— Нищо не разбирам — повтори упорито Мери, устремила поглед към другия край на кабината, където стоеше Пен с детето на ръце. — Как ще избягаме, като сте понесли със себе си дете?

— Убедена съм, че малкият няма да ни създава грижи, мадам — отговори спокойно Пен. — Досега се държа много добре. — И целуна главичката на момчето.

Откакто бяха излезли от Гринуич, Филип не смееше да се помръдне, но Пен с облекчение забеляза, че е започнал да възприема новото си обкръжение. Големите тъмни очи непрестанно шареха насам-натам и оглеждаха тясната кабина и трите жени в нея, които отговаряха на погледа му с ужас и съчувствие, развълнувани от историята, която им беше разказала Пен.

Ако положението не беше толкова сериозно, Пен щеше да се забавлява от безмълвното им смайване, когато я видяха на кея с дете на ръце. Тя изчака Мери, Сюзън и Матилда да се качат на лодката с приготвените кошници, качи се последна и даде заповед на лодкаря да потегли незабавно.

През следващия час разказа на принцесата и двете придворни дами цялата история на детето. Беше подготвена за възраженията на Мери и заяви спокойно и решително, че няма никакво намерение да се раздели със сина си.

— Значи кавалерът ви помогна да го намерите? — попита замислено Сюзън.

— Как може да има толкова зли хора като свекърва ти? — Матилда беше изумена. — Как е възможно да причиниш това на едно дете? Не мога да повярвам!

Мери мълчеше. Много добре си спомняше как собственият й баща я обяви за копеле и анулира брака си с майка й, защото бил кръвосмешение. Лиши я от титлата й и я принуди да стане придворна дама на несъщата си сестра. По негова заповед я оставяха гладна, отказваха й подходящи дрехи, затваряха я в студени, ветровити помещения, лишиха я дори от компанията на майка й. Даже когато беше близо до смъртта и дамите й бяха убедени, че са я отровили, Хенри не позволи на майка й да се грижи за нея.

В името на династическите амбиции родителите и роднините бяха готови на всякакви жестокости.

— Вашият кавалер е много изобретателен — отбеляза след малко тя. — Истинско щастие, защото нашата надежда почива върху неговите таланти. Вероятно е подготвил всичко за детето?

— Не — призна Пен. — Той не знае, че ще взема Филип. Но съм сигурна, че ще се справи.

— Дано сте права! — Мери примирено поклати глава.

— Как ще потвърдите идентичността му? — Сюзън се наведе към нея и колебливо помилва нежната детска ръчичка. Малкият потрепери, но не издаде нито звук.

Пен го прегърна по-здраво и се обърна към Мери.

— Надявам се, че мама и лорд Хю знаят какво предписва законът — но вашето застъпничество със сигурност ще облекчи много задачата ми, мадам. Вашето заявление, че го признавате за законен граф Брайънстън, ще има голяма тежест.

Мери я погледна намръщено.

— Не и в сегашната ми позиция, Пен. В момента не разполагам с никаква власт.

— Това ще се промени, мадам — възрази уверено Пен. — След смъртта на брат си ще станете кралица.

— Да се надяваме — отвърна принцесата с иронична усмивка. — Докъде стигнахме?

Пен стана и излезе на палубата. На северния бряг се виждаше дворецът Уайтхол. Тя сложи детето на парапета и му заговори нежно. Той измърка доволно, но не каза нито дума.

Пен стисна ръчичката му и очите й се напълниха със сълзи. Пръстчетата му бяха толкова мършави и крехки, само кожа и кости. На тази възраст Ан имаше трапчинки, а ръчичките и крачетата й бяха пълни и пухкави.

Това ще се промени, закле се безмълвно тя. Много скоро малкият Филип щеше да изглежда като всички деца на неговата възраст. А тя щеше да преживее деня на разплатата.

Пен се върна с детето в кабината и съобщи уверено:

— Вятърът и течението са с нас, мадам. След около час ще стигнем Блекфриърс. Никой не ни преследва.

Антоан Дьо Ноай се уви по-плътно в наметката си и отново прокле ледения вятър, който духаше откъм реката.

— Защо трябва да стоим навън? — изфуча той и се обърна към придружителя си. — Моят салон е сигурен и много по-топъл.

— Предпочитам да водя този вид разговори навън — отговори Оуен. — Понякога и стените имат уши. Освен това следобедът е хубав, може би малко студен, но иначе безкрайно приятен. — Той посочи голите дървета, чиито клони стърчаха към ясносиньото небе и блещукаха под филигранната ледена покривка.

Дьо Ноай изобщо не се впечатли от красивата зимна картина. Въздъхна дълбоко и впи поглед в лицето на своя най-добър агент. Виждаше и усещаше лошото настроение на кавалера… личеше по линията на брадичката и по заплашителните светкавици в очите му. Нещо го беше засегнало дълбоко.

Дьо Ноай удари ръцете си в дебели ръкавици една в друга и отново посвети вниманието си на главната тема. Ако Оуен пожелаеше да му довери грижите си, щеше да го направи, когато му дойдеше времето.

— Значи ще помогнем на Мери да стигне безпрепятствено до Есекс — обобщи той. — Наистина ли вярвате, че Нортъмбърленд се стреми да промени реда за наследяване на трона?

— Смятам го за много вероятно — отговори Оуен и отчупи едно клонче от живия плет по края на алеята. — Това е най-убедителното обяснение за внезапното му решение да ожени сина си за братовчедката на краля. — Той разтърка зелените листа на чимшира и вдъхна дълбоко тръпчивия им аромат. — Къщата на Мери в Удхем Уолтър е само на две мили от брега. Ако се наложи да избяга от страната, ще бъде близо до императорската флота.

— Прав сте — промърмори посланикът и нахлупи шапката над ушите си. — Впрочем Нортъмбърленд може да я арестува по всяко време, защото упорства и продължава да изповядва своята религия въпреки кралския едикт.

— Ако вече не е в кралския палат, това ще се окаже доста трудно. — Оуен обърна гръб на реката и закрачи обратно към къщата.

Посланикът следваше с мъка широките му крачки.

— Ще ми се да знам дали Симон Ренар си е извадил същите заключения относно намеренията на Нортъмбърленд — промърмори Дьо Ноай. — Трябва да разпитам агентите ни в испанската резиденция.

Ренар? Естествено! Оуен спря така внезапно, че посланикът се удари в гърба му. Ренар със сигурност познаваше стария скандал и нямаше никакви скрупули да го разкаже на човек като Робин Дьо Босер, ако смяташе, че може да извлече някаква полза от това. Какво по-естествено от това лорд Робин да поиска информация от човек, който е готов да му я даде? Французите не биха издали нищо, но старите им противници, испанците… без съмнение.

— Какво има? — попита учудено Дьо Ноай и отстъпи крачка назад.

— Прозрях нещо — проговори Оуен през здраво стиснати зъби. — Разгадах една загадка.

— Каква загадка, за бога?

— Частна.

Дьо Ноай направи гримаса, но не се опита да продължи. Знаеше, че няма смисъл да задава още въпроси.

— Значи на сутринта ще измъкнете принцесата от Бейнардс Касъл. А аз трябва да се погрижа малко преди разсъмване пред портите да се събере достатъчно голяма навалица. Тази нощ нашите хора ще обиколят таверните и ще раздадат доста парички.

— Много добре! Нека и да почерпят! И намекнете, че Нортъмбърленд не е добре настроен към принцесата. Народът обича Мери и ще се почувства длъжен да я защити.

Посланикът кимна.

— Ще я придружите ли лично до Есекс?

— Зависи — отговори с отсъстващ вид Оуен.

— От какво?

Кавалерът се изсмя кратко, безрадостно.

— От това, дали ще имам да правя нещо по-добро или не, приятелю!

Посланикът, естествено, не остана доволен от отговора му, но реагира с чисто галско вдигане на раменете. Най-добре да се ограничи с едно благопожелание:

— Господ и късметът да бъдат с вас, приятелю!

— С вас също, мосю! — Оуен излезе стремително от градината и се насочи към една близка кръчма, където го познаваха. Поръча си канче греяно вино, за да дочака на спокойствие вечерта, а с нея и шанса да се промъкне в Бейнардс Касъл.

Пен.

Загледан в канчето си, Оуен вдъхваше дълбоко аромата на карамфил и канела. Пен го бе предала. Защо бе повярвала в историята на брат си Робин? Защо бе приела версията на Симон Ренар, без дори да го попита?

Оуен бързо изпразни канчето си и го остави на масата. Мрачният му поглед се отправи към огъня. До вчера вярваше, че любовта им има бъдеще — и си мечтаеше за това бъдеще, без да знае как ще го осъществи.

Сега се укоряваше горчиво. Още в самото начало трябваше да й разкаже цялата история — заради нейната собствена сигурност. Вероятно тя щеше да реагира с разбиране и нямаше да застраши и него, и себе си като глупачката Естел. Бедната, глупава, суетна Естел…

Оуен се взираше неотстъпно в огъня. В гърдите му бушуваха гняв и болка и ту едната, ту другата емоция вземаше превес. Не можеше да остави Пен да си отиде. На никаква цена! Днес още беше засегнат и обиден и искаше да чуе как тя го моли за прошка — естествено, той щеше да й я откаже, за да се порадва на мъката й. Нека и тя да страда, както страдаше той. И въпреки това не беше склонен да я остави да си отиде.

Точно това имаше предвид, когато каза на посланика, че не знае какви са плановете му за утрешния ден. Всичко зависеше от Пен. По-точно от онова, което щеше да реши. Точно така. Той щеше да я постави пред избор и тя трябваше да вземе решение.

Оуен стана рязко, намести рапирата на колана и посегна към наметката си. Предстоеше му да изпълни задача, достойна за първокласен шпионин.

Приливът се бе сменил с отлив и течението на реката беше много силно. Оуен нае първата лодка, която му се изпречи пред очите, и поръча на лодкаря да го откара в Бейнардс Касъл.

Вечерта беше леденостудена, небето приличаше на черна палатка, осеяна със звезди, чиято сребърна светлина осветяваше бързото течение на Темза. Малка лодка с ловци на змиорки танцуваше по водната повърхност на калните крайбрежни плитчини, гласовете на мъжете отекваха ясно в студения нощен въздух.

Оуен скри брадичка в яката на палтото — като охлюв, който се скрива в черупката си, и още веднъж начерта плана си.

— Бейнардс Касъл, господине! Както виждам, пристигате в изискана компания.

Гласът на лодкаря го върна отново в ледената нощ. Той се надигна и погледна към мястото, където Флийт ривър се вливаше в Темза. Там се издигаше дворцовият комплекс, който владееше околността. Три лодки се бореха със силното течение, за да могат да стигнат до кея. Първата и най-малката беше с флага на дук Нортъмбърленд.

— Прибери веслото — пошепна Оуен. Преди малко беше чул колко ясно отекваха гласовете на мъжете над водата. — Остани в средата на реката!

Лодкарят моментално изпълни заповедта и се сви на пейката, нахлупи шапката си и вдигна високо яката на палтото.

Оуен се обърна бързо и угаси фенера на лодката. Звездите осветяваха реката, но лодката беше малка и лежеше спокойно върху водата.

Той остана напълно неподвижен и съсредоточи поглед върху разиграващата се наблизо сцена. Гребците от първата лодка все още се бореха със силното течение, а другите две, които бяха доста далече от кея, се движеха опасно близо една до друга. Чуха се ругатни. От кабината излязоха трима мъже.

Нортъмбърленд, Пемброк и Съфолк.

Оуен кимна мрачно. Бе предвидил, че новината за пристигането на принцесата в резиденцията на Пемброк ще стигне до Гринуич в късния следобед. Очевидно тримата членове на коронния съвет не си бяха губили времето. Това означаваше, че идва и неговият ред.

Тримата мъже, които стояха приведени до релинга, бяха задълбочени в разговор, но очевидно очакваха с нетърпение да слязат на брега. Оуен не чуваше нищо от разговора им. Но и не беше нужно. Погледът му шареше по бреговата линия.

— Насочи се към брега точно до устието на Флийт Ривър — заповяда той. Гласът му беше само лек шепот, но лодкарят го разбра много добре.

Той натисна отново ремъците и загреба със силни удари към плитчината. Оуен му плати и слезе на брега. Плитчината беше покрита с дебел пласт лед и ботушите му не потънаха в калта. Той стъпваше предпазливо и лодкарят, който го следеше с поглед, остана с впечатление, че пътникът му се плъзга като призрак по гладката ледена повърхност — толкова тихи бяха стъпките му.

Навсякъде намираше опора, правеше крачка след крачка със сигурността на сомнамбул. Само след минута излезе на твърда земя, а ботушите и панталонът му бяха абсолютно чисти.

Оуен спря и се ослуша. Водната стълба на палата беше скрита от погледа му, защото се намираше точно на завоя към устието на Флийт ривър. Но тъй като беше само на сто стъпки от стълбата, той чуваше гласовете на тримата мъже съвсем ясно.

Промъкна се по-близо, скрит във високата тръстика. Тримата членове на коронния съвет най-сетне бяха слезли на кея. От втората лодка се точеше колона войници.

— Това не ми харесва — каза тъкмо Пемброк. — Не можем да го направим без изричната заповед на краля.

— Кралят няма да заповяда да арестуват сестра му. Трябва да го убеждаваме много дълго — отговори нетърпеливо Нортъмбърленд. — Надявах се да имам ден или два, за да мога да го убедя, но през това време Мери трябваше да остане в Гринуич под наше наблюдение. Само че принцесата реши да вземе нещата в свои ръце… Много ми се иска да разбера кой я съветва и кой й е помогнал да избяга… Не е възможно да е планирала сама така наречения „излет по реката“. Наистина ли е била болна? — Той изруга и се изплю във водата. — Много скоро ще разбера. Сега обаче трябва да я арестуваме, преди да е напуснала Лондон.

Оуен се изкачи бързо по стръмния бряг и се запъти към стените на палата. Ледът скърцаше под ботушите му. На кея зад него тримата мъже продължиха разговора си.

Щом стигна горе, той се обърна наляво и изтича, прилепен до стената, до една малка странична портичка, която се използваше рядко. Беше я открил при предишните си посещения, когато принцесата все още живееше тук, а не в Гринуич.

Постът на портичката се огледа недоволно в ледения мрак, за да открие откъде беше дошъл тихият вик. В следващия момент вече лежеше в дълбоко безсъзнание под близкия храст.

Оуен влезе във вътрешния двор на палата и закрачи бързо и уверено като човек, който познава целта и пътя към нея. Бързаше и благодареше на слугите, че са се сетили да поръсят плочите със слама, за да не се пързаля. Катранени факли в поставки високо на стената осветяваха пътя към западното крило, където бяха покоите на принцесата.

Пред широката, извита стълба, през която се влизаше в апартамента на принцесата, стоеше пост. В този късен час той беше полузаспал и се облягаше на стената. Изобщо не поглеждаше наоколо. Мечтаеше да се върне по-скоро в топлата стая на стражите, да пийне канче ейл и да поиграе на зарове с другарите си.

Оуен спря в сянката на сводестия коридор, който водеше към стълбата, и извади от джоба си шепа камъчета, които бе събрал на брега. Постът отново се прозя и премести шумно копието си върху каменния под.

Оуен хвърли камъчетата и те се затъркаляха шумно по плочите. Стар трик, който сработи безотказно.

Постът се обърна рязко и направи няколко крачки в посоката, откъдето идваше шумът. Оуен се плъзна покрай него, безшумен като горско животно. Благодарение на тъмните си дрехи той беше невидим и измина половината от стълбата, преди постът да прецени, че шумът е безобиден, и да се върне на мястото си.

Оуен внимателно вдигна резето на вратата в края на стълбището…

23

Неочакваното завръщане на принцеса Мери хвърли в тревога цялото домакинство на Бейнардс Касъл. Покоите на високата гостенка трябваше бързо да бъдат подредени и затоплени. Слуги тичаха насам-натам, носеха чисти чаршафи и завеси за леглата, кофи с разгорени въглища за камините, стомни с гореща вода за удобствата на гостенките.

Принцесата стоеше пред току-що запаления огън в салона си, устремила поглед в малкия си молитвеник, и устните й се движеха в безмълвна молитва.

Пен влезе с Филип на ръце, следвана от две камериерки, които носеха тежки табли с димящи купи.

— Тъй като нашата кошница за пикник съдържаше само книги, реших, че трябва да си поръчаме хубава вечеря — каза тя в най-добро настроение.

— Аз не съм много гладна. В този салон е много студено. — Силна тръпка разтърси крехката фигура на Мери. Тя се приближи още към камината и се наведе над купчинката въглища.

— Защо каменните въглища не горят така добре като дървата? Запалиха огъня преди час, а все още не се усеща топлина.

— В града няма достатъчно дърва, мадам. Но в Удхем Уолтър ще се топлим само с дърва. — Пен се постара да потисне отчаянието си. И трите бяха премръзнали, гладни и трепереха от страх. Оплакванията на Мери не допринасяха за подобряване на общото настроение. Освен това Пен беше загрижена единствено за Филип. Сякаш прочело мислите й, момченцето се разхленчи. Това беше добър знак. Желанието му да се изразява вероятно нарастваше, след като беше разбрал, че има кой да задоволява желанията му.

Прислужничките оставиха таблите на масата и се оттеглиха безшумно. Мери остави молитвеника си.

— Е, хайде да ядем. Кога ще се появи вашият кавалер?

— Когато сметне за необходимо, мадам — отговори Пен. Без да пусне сина си, тя взе от таблата сребърна купичка и лъжица. Филип моментално посегна към купичката и тя се засмя. — Ей сега… почакай малко… ще ти дам да ядеш.

Тя отнесе разочаровано ритащия и хленчещ Филип до пейката под прозореца, настани го на възглавниците и се отпусна до него, за да го нахрани със сладката млечна каша. Той отваряше усърдно уста и размахваше ръчички. Сълзите по бузките му скоро изсъхнаха.

Мери ги наблюдаваше замислено. Не се интересуваше особено от деца. Историята на Пен звучеше ужасно и затрогващо, но момченцето изискваше цялото й внимание и й пречеше да изпълнява задълженията си на придворна дама.

Когато вратата се отвори, Пен вдигна глава и лъжицата остана в купичката. Филип нададе жален вик и устата му остана отворена. В салона влезе Оуен Д’Арси. Без да бърза, кавалерът затвори вратата и спусна тежкото резе.

За момент остана на прага, за да добие представа за положението. Носеше изискан тъмносив жакет, подплатен с черна коприна. Цялото му същество излъчваше сила и енергия. Високата яка разкриваше тесен рюш на шията — според най-новата мода, тъмносивата риза беше украсена със сребърна дантела. Панталонът беше от черна коприна. Пен веднага си представи смъртоносната сребърносива рапира, която висеше на хълбока му.

— Взела си детето — проговори той с неразгадаем поглед. — Смяташ ли, че е разумно?

— Нямах друг избор — отговори просто Пен. Бузите й се зачервиха, обзе я желание… желание да види съзаклятническата му усмивка, танцуващите очи, осветени от вътрешна топлина… а може би и от любов. Вместо това Оуен изглеждаше дистанциран, хладен, с равнодушен поглед. — Не бих понесла да се разделя с него. Сигурна съм, че няма да ни пречи — обясни тихо тя.

— Радвам се да ви видя, кавалере. — Мери се надигна от мястото си. Говореше спокойно, но чертите на лицето й издаваха страх. Влезлият мъж излъчваше опасност. — Очаквахме ви? Има ли новини от Гринуич?

— Ей сега, мадам! — Гласът на Оуен прозвуча рязко. Той се огледа и се запъти към съседната стая. Апартаментът на принцесата се състоеше от няколко стаи, някои от които не бяха по-големи от стенни шкафове, докато други бяха много просторни. От една стая се влизаше в следващата и всички заедно образуваха дълъг коридор.

Пен взе Филип на ръце и забърза след Оуен, който минаваше от стая в стая. В седмото, последно помещение, предвидено за пажовете на принцесата, той отиде до вратата, заключи я и спусна резето. После се обърна към Пен, която се беше задъхала.

— Има ли друга врата, през която може да се влезе в апартамента на принцесата?

Тя поклати глава.

— Не, доколкото знам…

— Ела с мен. Нямаме никакво време. Те ще се появят всеки момент. — Той мина покрай нея и забърза обратно към салона на принцесата.

Пен го следваше по петите. Когато Оуен влезе в салона, трите жени скочиха. Бързането му бе събудило страха им.

— Какво става, кавалер Д’Арси? — Мери зададе въпроса със спокоен глас, но треперещите и ръце бяха по-красноречиви.

— Заплашва ви незабавен арест, мадам — отговори честно той и отиде до четирите малки прозореца, издълбани във външната стена. През портата тъкмо минаваше отделение стрелци.

— Надявах се Нортъмбърленд да действа по-предпазливо, но той очевидно не е успял да обуздае нетърпението си.

Мери вдигна ръка към гърлото си. Кръвта пулсираше във вените й. От устните й обаче не се отрони нито звук. Оуен застана пред прозореца и обясни:

— Ще използваме измамна маневра и мисля, че ще успеем да им се изплъзнем. — Изведнъж се усмихна и Пен чу как всички, освен нея си отдъхнаха.

Усмивката му имаше за цел да вдъхне кураж на трите жени и да изпълни сърцата им с увереност.

Нима не го забелязват? — запита се учудено Пен. За нея беше кристално ясно, че той не беше в настроение за искрена усмивка, макар че имаше доверие в способността си да ги изведе от трудното положение.

Филип изхленчи уплашено и тя притисна личицето му към рамото си. Вероятно дамите харесваха подобна демонстрация на мъжка сила. При други обстоятелства тази мисъл щеше да я разсмее и да събуди у нея желание да я сподели с Пипа. Дъщерите на лейди Гуинивиър бяха възпитани да не се впечатляват от мъжката самоувереност.

— Никой не знае, че съм тук, следователно никой не знае, че съм ви предупредил за непосредствената заплаха — продължи все така уверено Оуен. — Те идват с очакването, че ще бъдат пропуснати безпрепятствено, затова няма да се опитат да нахлуят със сила, защото подобно действие ще предизвика обществено недоволство и народът може да се разбунтува. Сигурен съм, че коронният съвет има намерение да ви измъкне оттук и да ви отведе в затвора, докато градът спи.

Мери кимна. Малко цвят се върна на бузите й.

— Народът ме обича! — Това поне отговаряше на истината.

Оуен не отговори. Вместо това отново се обърна към прозореца. Нортъмбърленд, Съфолк и Пемброк влязоха в двора на палата през главната порта, обкръжени от отделение войници. Цяла войска, за да арестуват една крехка жена, помисли си подигравателно кавалерът. Важните господа явно се бояха от реакцията на населението. Лондончани имаха свои собствени закони и следваха само тях. Простолюдието беше привързано към принцеса Мери и беше готово да я защитава. Точно тук беше ключът на плана му.

— Пен, моля те, угаси всички свещи и остави само една.

Пен се подчини безмълвно.

Оуен продължи шепнешком, но така, че всички да го чуват:

— Когато дойдат, ще видят, че под вратата не прониква светлина. Пен, ти ще застанеш до вратата и ще обясниш на дука, че принцесата се е оттеглила за сън. Ще кажеш, че пътуването я е изморило и дамите й се опасяват да не получи нов пристъп на треска.

Пен кимна решително. Имаше чувството, че е зрителка в театъра и следи отстрани драмата, която се разиграва на сцената. Настани Филип удобно в скута си и започна да разтрива гръбчето му. Той беше заспал, но тя почти не усещаше тежестта му.

— Утре, с първите лъчи на слънцето, ще потеглите към Удхем Уолтър, мадам — заключи тържествено Оуен.

Никой не му отговори. Много скоро по стълбата затрополиха тежки стъпки. Пред вратата на салона се събраха много хора.

Принцесата не се помръдваше. Пръстите й стискаха броеницата, устните й се движеха беззвучно. Единственият източник на светлина бяха свещта и жаравата в камината. Петте фигури не се помръдваха.

Граф Пемброк почука на вратата и заговори сърдечно:

— Мадам, чувствам се почетен, че отново мога да ви поздравя в дома си. Ще позволите ли да вляза? — И натисна бравата.

Оуен кимна на Пен, но тя вече беше до вратата.

— Милорд, принцесата беше крайно изтощена и си легна рано. Не смея да я събудя.

— Какво значи рано? Часът е едва осем! — възмути се графът. — А съм дошъл специално, за да вечерям с принцеса Мери.

— Милорд, принцесата има треска. Тази вечер й е невъзможно да се покаже в обществото. — Пен стоеше съвсем спокойно пред вратата. Тонът й беше непоколебим.

— Тогава трябва да повикаме лекар! — извика Пемброк. Гласът му прозвуча почти умолително.

— Принцесата взе приспивателно и не желае никой да смущава съня й — повтори категорично Пен.

Зад вратата се чу шумолене, после някой почука властно с дръжката на шпагата си по дъбовата врата.

— Лейди Брайънстън?

— Да, аз съм, милорд Нортъмбърленд — отговори със сладък гласец Пен.

— Веднага ни пуснете да влезем. Трябва да говорим с принцесата. — След едва доловима пауза дукът добави многозначително: — Нося вест от негово величество.

Набързо си съчинил тази лъжа, каза си злобно Пен, но като чу как Мери се раздвижи зад нея, разбра, че това беше умел ход. Тя хвърли бърз поглед назад и видя как Оуен сложи ръка на рамото на принцесата, за да я задържи.

— Милорд, принцесата спи. Утре със сигурност ще се радва да ви приеме.

— Искам да го чуя от самата нея! — изфуча нетърпеливо Нортъмбърленд.

Филип се размърда и Пен го помилва по гръбчето, за да се успокои. Ако започнеше да плаче…

— Вече казах, че принцесата взе приспивателно, милорд — отговори твърдо тя. — Не може да приеме никого.

Оуен стоеше извън светлия кръг, образуван от свещта и огъня. Ръката му почиваше върху дръжката на рапирата. Видя как Пен успя да успокои детето и си каза, че през малкото часове, откакто беше намерила сина си, се е научила да общува непринудено с него и двамата са се сближили. Естествено, това беше чисто въображение — но той усещаше с всяка фибра на тялото си как връзката между майката и сина укрепва.

Настъпи пауза. Зад вратата се чу шепот, последван от скърцане на ботуши. Накрая отново прозвуча гласът на Нортъмбърленд:

— Лейди Брайънстън, моля предайте на принцесата пожеланията ми за бързо оздравяване. Ще я посетим утре рано сутринта.

— Сигурна съм, че моята господарка ще се радва да ви види, милорд — отговори му спокойно Пен.

Мрачният поглед на Нортъмбърленд беше втренчен в масивната дъбова врата, която оставаше затворена за него. Съфолк и Пемброк стояха мълчаливо от двете му страни, въоръжените войници ги зяпаха безучастно.

— В момента не можем да направим нищо — рече като на себе си дукът. — Но тя няма как да ни избяга от този апартамент. Аз ще отседна в Дърхем Хаус и ще се върна утре рано сутринта. Тя води със себе си само три жени и утре със сигурност ще отворят. Ще стоим тук и ще чакаме.

— Да, това е най-доброто решение. — В гласа на Пемброк прозвуча облекчение. Представата, че ще арестуват принцесата в неговата къща, му причиняваше голямо безпокойство. Особено ако се наложи да прибегнат до насилие… ако планът на Нортъмбърленд се провалеше и въпреки очакванията Мери се възкачеше на трона, всички присъстващи тук щяха да завършат живота си на ешафода.

В полутъмния салон петимата стояха неподвижни и се вслушваха напрегнато. Най-сетне стъпките се отдалечиха и всички въздъхнаха облекчено.

— Е, кавалере, както изглежда, благодарение на вас ще имаме кратък отдих — рече тихо Мери.

— Най-добре е да се оттеглите, мадам — предложи спокойно Оуен. — Имате нужда от сън. Няма да тръгнем преди зазоряване.

— Няма да заспя — отговори Мери и зърната на броеницата й затракаха.

— Тогава си легнете и се молете, мадам — реагира рязко Оуен. Бе застанал до прозореца и наблюдаваше какво става в двора. Нортъмбърленд и Съфолк тъкмо излизаха от палата. Доведоха им коне и двамата препуснаха навън. Вероятно възнамеряваха да прекарат нощта в лондонските си резиденции и да се върнат тук утре рано сутринта. Значи бяха уверени, че принцесата няма да избяга от Бейнардс Касъл.

Мери усети, че кавалерът по някакъв начин я е прогонил от мислите си. Нетърпението му беше почти обидно — сякаш кралската й кръв изобщо не го интересуваше. В същото време тя беше готова да признае, че не е в състояние да се противопостави на водещата роля, която той си бе присвоил.

— Как ще излезем оттук, без да ни забележат?

— Естествено, че не можем — гласеше резкият отговор. — Но ще използваме елемента на изненадата и утринния здрач. Повярвайте ми, те са могъщи съюзници. Оставете детайлите на мен. Можете спокойно да се оттеглите за почивка, мадам!

Мери беше живяла твърде дълго в опасност и сега не посмя да възрази — макар че властният му тон никак не й харесваше. Изправи се и даде знак на Сюзън и Матилда да я последват.

Пен затвори свързващата врата и се облегна на рамката. Спящото дете все още беше в ръцете й.

Оуен се обърна към нея. Гледката го трогна до дън душа и в същото време го изпълни с горчива завист.

— Щом спи дълбоко, можеш да го сложиш в леглото — каза той и се наведе да разрови огъня.

Пен внимателно положи момченцето си на меките възглавници и го зави с одеяло. Той се размърда и пъхна палец в устата си. Лъжеше ли се или бузките му наистина се бяха закръглили? Във всеки случай имаха повече цвят.

— Мокър е — пошепна тя. — Но ако му сменя пелената, ще се събуди.

Кавалерът се изправи и се приближи до нея.

— Къде е другото момче?

— Чарлс… нарекох го Чарлс — отговори с усмивка Пен. — Надявам се, че в момента спи спокойно в детската стая в Холборн. Исках да взема и него, но няма да се справя с две деца.

Разговорът течеше ужасно сковано, сякаш го водеха двама напълно чужди един на друг хора. От време на време Пен го поглеждаше и усещаше празнота. Празнота и безнадеждност. Очите му гледаха така кораво, така безмилостно, че тя не откриваше в тях нищо. Никакво разбиране. Нито капчица нежност.

Но аз го разочаровах, напомни си тя. Може би мъже като Оуен не прощаваха разочарованията.

Той само вдигна рамене.

— Не можеш да го изнесеш сама. За съжаление ще се наложи да го оставиш за няколко минути.

— Защо? — В сърцето й пропълзя страх. Не можеше да понесе мисълта, че трябва да остави Филип дори за минута. Загледана в спящото дете, тя си заповяда да запази спокойствие. Иначе щеше да го грабне и да избяга оттук.

Оуен забави отговора и Пен изведнъж усети, че в помещенията зад салона цареше пълна тишина. Изпълнена със страх и очакване. От двора до тях достигаше слаб шум от маршови стъпки. Чу се някаква заповед. По каменните плочи затропаха копита.

Двамата се спогледаха. Объркването и тревогата на Пен нарастваха всяка секунда. Бледото й лице издаваше безкрайна умора.

— Оуен? — пошепна с пресекващ глас тя. — Оуен, не понасям да се държиш така с мен. Не можем ли да се опитаме да изгладим отношенията си?

В следващия миг той се раздвижи и отиде при нея с решителни крачки. Спря пред нея, без да я погледне, но толкова близо, че тя усети топлината на тялото му. Заговори нарочно бавно и в погледа му нямаше топлина. Сякаш говореше на чужд човек.

— Аз съм на тридесет и пет години. Имах жена и две деца. В живота си съм правил много неща. Сражавал съм се на бойни полета и корабни палуби, хлъзгави от пролятата кръв. Измъчваха ме в един мавритански затвор, избягах от един испански.

По природа съм боец, не придворен. Професията ми е шпионажът. Никога не съм твърдял нещо друго.

— Прав си — кимна тя и затърси правилните думи. — А сега ще ми кажеш, че аз не знам нищо за теб… за миналото ти… за децата ти… Че тези неща не ме засягат. Че трябва да те приема и да ти вярвам — без да задавам въпроси.

— А ти не можеш — изрече горчиво той. Пен вдигна ръка, но не посмя да го докосне.

— Може би мога — пошепна тя. — Вероятно мога… не знам. Вятърът се втурна в комина и пламъците запращяха по-силно. Стъклата зазвъняха. Времето се променяше.

Оуен отстъпи назад. Очите му, черни като шлифован обсидиан, я пронизваха, сякаш искаха да стигнат до душата й.

Пен седеше и чакаше. Чакаше той да каже нещо за себе си, да й предложи нещо, но той мълчеше и тишината я задушаваше.

— Как ще излезем, без да ни попречат? — попита тя и гласът й трепна. — Какво ще стане с Филип? Защо не бива да го нося?

— Сега ще ти обясня — отговори той, отново спокоен и хладен. — Ти ще играеш важна роля. Виждам възможност да използваме присъствието на детето в наша изгода.

След половин час двамата минаха безшумно през тъмните стаи. Сюзън и Матилда спяха напълно облечени в едно легло. Завесите на леглото, в което беше принцесата, бяха плътно затворени. Не се чуваше никакъв звук.

Пен отиде на пръсти до масичката и взе кръгла кутийка. Предаде я на Оуен, който я пъхна в джоба на жакета си. В празната стая за пажовете Оуен отвори вратата и огледа тесния коридор. Както се надяваха, той беше пуст. Пемброк нямаше основания да предполага, че гостенката му ще се опита да избяга посред нощ по задната стълба. Навсякъде в палата бяха поставени стражи.

Оуен излезе безшумно и изчезна в мрака. Пен заключи след него и спусна резето. После изтича обратно в салона, където Филип продължаваше да спи дълбоко. Мъчеха я лоши предчувствия, граничещи с ужас. Мъчеше я изтощение. Съзнанието за края на любовта между нея и Оуен я подлудяваше. Как да понесе всичко това? Не, трябваше да стисне зъби и да издържи. Принуди се да хапне малко и се отпусна тежко на ниската пейка пред огъня.

24

— Пен?

Младата жена скочи уплашено. Кога ли беше задрямала?

— Мадам? Будна ли сте вече?

Мери стоеше на вратата напълно облечена, но без боне. Косата й падаше на меки вълни по раменете и я правеше да изглежда по-млада от тридесет и шестгодишна.

— Не съм спала — заяви принцесата. — Къде е кавалерът?

— Подготвя заминаването ни.

Мери дойде до огъня.

— И как смята да ни изведе оттук?

— С тромпети и фанфари, мадам. — Пен се наведе и нахвърля въглища в догарящия огън. — Но трябваше да вземем печата ви. — Тя погледна принцесата с известна несигурност, но лицето на Мери си остана безизразно. Затова продължи спокойно: — С помощта на печата ви кавалерът издаде заповед на разсъмване пред палата да чака карета. Никой не може да ви попречи да излезете оттук, след като снощи им отказахте достъп до покоите си, Нортъмбърленд и Съфолк напуснаха Бейнардс Касъл. Вероятно ще се върнат на разсъмване, затова трябва да ги изпреварим.

— Разбирам. — Мери седна на пейката, от която бе станала Пен.

— Кавалерът е на мнение, че ако пътуваме по светло през Лондон, нищо не може да застраши сигурността ви. Ще излезем оттук под претекст, че отиваме на ранната литургия в катедралата „Сейнт Пол“. Френският посланик се е погрижил пред портите да се събере голяма тълпа. Щом ви видят, хората ще започнат да викат и да ликуват и ще ви придружат по пътя до църквата. Нали разбирате, никой не би посмял да ви арестува пред очите на толкова много хора!

Мери опря брадичка на ръцете си и се загледа в огъня, който отново не даваше достатъчно топлина.

— Планът е прост и логичен — отбеляза след малко тя. — Но нима трябва да помоля за убежище в „Сейнт Пол“? Щом излезем от Лондон, дукът може да ни настигне със заповед за арест.

— Не, мадам. Ще влезем в църквата, но вие ще се измъкнете през една странична врата и ще напуснете града. Аз ще остана в църквата вместо вас. Кавалерът ви е намерил придружители. За да ви осигурим достатъчно преднина, аз ще остана дълго в църквата, вглъбена в молитви. Ще стигнете в Удхем Уолтър на свечеряване. Там ще бъдете под защитата на императорската флота.

— А какво ще стане с вас, Пен?

Младата жена извърна лице настрана.

— Аз ще отнеса детето си в Холборн и ще се поставя под защитата на семейството си. — Тя замълча за миг. Трябваше да подбере следващите си думи изключително грижливо, защото знаеше, че Мери държи много на достойнството си като принцеса. — Като допълнителна предпазна мярка аз ще заема вашето място още при напускането на двореца. Вие ще се преоблечете като камериерка и ще носите Филип, за да изглеждате по-убедителна. Сюзън и Матилда ще ни придружат, за да изглежда, че аз съм останала тук.

Тя хвърли бърз поглед към Мери и откри очаквания израз на лицето й.

— Всички знаят, че често водите на литургия членове на домакинството си — побърза да обясни тя. — Никой няма да обърне внимание на слугинята, която носи детето си.

Мери я погледна втренчено.

— Искате да се преоблека като камериерка?

— Престилката на камериерката ще ви отведе до трона, мадам — отговори тихо Пен. — Никой няма да тръгне да преследва жена от персонала.

Нейно височество замълча и отново се обърна към огъня. Ако предрешаването щеше да й спаси живота и да я отърве от Нортъмбърленд, пътят й към трона щеше да бъде отворен. Припомняйки си някои събития от младостта, тя изрече с въздишка:

— Преживявала съм и по-ужасни унижения. Вероятно трябва да съм щастлива, че френските интереси се покриват с моите. — Тя сви рамене и се наведе към огъня. Пръстените по ръцете й засвяткаха. — Научила съм се да използвам всяка възможност, която ми се предлага.

Пен сведе глава в знак на съгласие и отиде до прозореца, за да погледне какво става в двора. Факлоносците правеха поредната обиколка. Навсякъде беше тихо и спокойно. Вятърът бе утихнал. Прехвърчаха снежинки.

След като се раздели с Пен, Оуен зави по тесния коридор за слугите. Не му се вярваше, че са подсилили охраната на главния вход към покоите на принцесата. Никой не вярваше, че тя ще се опита да избяга. Мери и трите й придворни дами нямаха начин да се измъкнат от добре охранявания палат без чужда помощ.

Не беше прекарал достатъчно време в Бейнардс Касъл, за да познава всичките му тайни ходове, но междувременно познаваше стълбите за персонала и много бързо стигна до кухненския двор. Зад него бяха оборите.

Намери един полузаспал оборски ратай, който беше на служба и трябваше да събуди другарите си, ако господарят решеше да излезе с кон или карета късно вечерта — което се случваше често.

Оуен даде нарежданията си. Показа печата на принцесата и заповяда кратко и ясно какво да се направи, без да търпи възражения. Обърканият ратай се поклони почтително и отиде да повика останалите.

Принцесата е решила да отиде с дамите си на утринната литургия в „Сейнт Пол“. Каретата да я чака на разсъмване в средния двор, готова за потегляне. Ратаят не си помисли нищо лошо. Такова излизане беше част от навиците на набожната лейди.

Оуен напусна Бейнардс Касъл през малката, рядко използвана странична портичка, през която беше влязъл. Постът продължаваше да лежи под храста. На слепоочието му се виждаше червен оток. Когато Оуен се наведе над него и попипа пулса му, той простена. Д’Арси погледна колебливо към небето, където вечерницата бързо избледняваше. Не биваше да оставя нещастника да лежи още на ледената земя. Хвана го под мишницата и го завлече до портиерската къщичка. Там беше по-топло и покривът спираше снега. Остави го там и го облегна на една стена. Имаше да свърши още много работа. Първо трябваше да се убеди дали хората на посланика са успели да съберат достатъчно голямо човешко множество от верни и шумни привърженици, което да придружи принцеса Мери до църквата.

— Време е да тръгваме, мадам. — Пен, която следеше избледняването на вечерницата, обърна гръб на прозореца.

Мери стоеше насред стаята в скромно облекло на камериерка: рокля и палто от серж, принадлежали някога на Луси и останали в Бейнардс Касъл, когато се преместиха в Гринуич. Мери беше по-дребна от Луси и изглеждаше доста зле в безформената одежда с висящи поли и ръкави. Никой нямаше да познае принцесата във фигурата на тази жалка камериерка. Матилда и Сюзън стояха до нея бледи, но овладени.

— Сигурна ли сте, че няма да ни спрат?

— Не — отговори откровено Пен и вдигна сънения Филип от пейката под прозореца. — Но според мен това е най-добрият шанс, който ни се предлага.

— Много добре. Хайде, тръгвайте пред мен. — Мери се усмихна иронично и посочи вратата.

Пен сложи в ръцете й Филип и изпита усещането, че дава кръв от сърцето си. Проследи критично и със страх как принцесата непохватно притисна момченцето до гърдите си и въздъхна.

— По-добре да го увия, мадам. — Загърна малкия в одеялото и скри главичката му. — Дръжте го спокойно, за да не се уплаши.

— Мисля, че все ще мога да се справя с едно малко дете — отвърна подигравателно Мери. — Ще го занеса само до колата и веднага ще ви го върна.

Пен направи реверанс. Сюзън вдигна тежкото резе на вратата и завъртя ключа. Грижливо забулената Пен излезе първа, следвана от другите жени.

Сърцето на Пен биеше ускорено, но увереността й не беше разклатена. Колата щеше да ги чака, портите щяха да се отворят пред дъщерята на Хенри VIII, пътят им щеше да бъде свободен. Оуен се бе погрижил за всичко!

Постът в подножието на стълбата се почеса по главата, когато малката група мина покрай него. Не бе получил заповед да спира хората, които излизат от покоите на принцесата. Задачата му беше да проверява влизащите. По негово мнение принцесата беше високопоставена гостенка на граф Пемброк и заслужаваше най-голямо уважение.

— Принцеса Мери отива на утринната литургия в „Сейнт Пол“ — съобщи му една от придружаващите дами.

Принцесата кимна изпод плътното си було.

— Много добре, мадам — отговори постът с дълбок поклон. Скромно облечената камериерка с детето не бе удостоена с вниманието му. Сигурно принцесата бе решила, че жената има нужда от духовна подкрепа.

Докато принцесата и дамите й вървяха по дългата галерия, постът стоеше на мястото си и се чешеше по главата. Щом се скриха от погледа му обаче, напусна поста си и отиде в стаята на стражите, където сержантът дремеше пред огъня.

— Какво правиш тук? — изфуча началникът му. — Трябва да стоиш на пост до осем.

— Ами то… принцесата и дамите й отидоха на църква и аз реших да дойда тук да се постопля. — Постът протегна ръце към мангала с разгорени въглища.

— На църква ли? — Сержантът изведнъж се събуди. Отвореният му мундир разкриваше издуто шкембе. — Не знам нищо за това.

Постът вдигна рамене.

— Сигурно са забравили да ви кажат. Или е решила внезапно.

Сержантът стана и закопча мундира си.

— Все пак е по-добре да съобщя. — И забърза към покоите на господаря си.

Пен се стараеше да крачи с достойнство, но непринудено и да определя темпото на следващите я. Беше й трудно да не бърза прекалено, но в никакъв случай не биваше да създава впечатление за бягство. Сетивата й бяха съсредоточени върху Мери и Филип зад нея и тя бе наострила уши, за да не й убегне и най-тихото хленчене на детето. Скоро трябваше отново да го нахрани. Но как да му даде да яде, докато стои на колене в дамския параклис на „Сейнт Пол“? Този въпрос не преставаше да я измъчва.

Палатът постепенно се будеше за новия ден. Факлоносците напускаха постовете си в средния двор. Слугите гасяха катранените факли по стените на аркадите. Когато минаваше групата на принцесата, всички спираха и се покланяха. Забулената принцеса им отговаряше с любезно кимване.

Щом излязоха в средния двор, Пен въздъхна облекчено. Там, под студената сива светлина на мразовитото утро, чакаше карета. Зад нея чакаха двама рицари на коне. От ноздрите на конете излизаха кълба дим.

Пен зае мястото си в каретата. Дамите я последваха. Камериерката се качи последна.

Пен веднага вдигна кожената завеска, за да види какво става навън. Мери се сви в най-тъмния ъгъл на превозното средство и устреми поглед към кралския герб, поставен на стената над главата на Пен. Сега трябваше да мисли само за короната.

Точно когато кочияшът изплющя с камшик над главите на конете, на стълбището се появи граф Пемброк — още сънен, набързо наметнал обточено с кожи палто над скъпата си нощница. Той забърза през двора към каретата, като непрекъснато се спъваше в копринените поли на нощницата.

Сърцето на Пен се качи в гърлото. Веднага даде нареждане на рицаря, който стоеше до вратичката, да заповяда да отворят портата към Лудгейт. След това пусна завеската и се скри във вътрешността на каретата.

— Мадам… мадам… моля ви! Един момент! Позволете да ви придружа!

Пен се закашля и отговори, без да вдигне завеската:

— Не мога да чакам. Отивам да се помоля в „Сейнт Пол“. — И отново се закашля.

— Моля ви се, мадам, гласът ви е пресипнал! Не бива да се излагате на ледения утринен въздух, наистина не бива! — извика отчаяно графът.

Колата се раздвижи.

— Простете, милорд, но аз отивам на молитва. — Пен изимитира много успешно гордата непристъпност на Мери и принцесата неволно се усмихна. — Тръгваме, господа и дами!

Граф Пемброк вдигна ръка, за да заповяда да затворят портите, и едва тогава видя какво ставаше навън. Стотици, хиляди хора стояха покрай пътя за Лудгейт и приветстваха принцесата.

Ръката на Пемброк се отпусна безсилно. Неспособен да се противопостави, той проследи как колата мина през портите и ликуващите хора я обкръжиха от всички страни.

Мъжете хвърляха шапките си във въздуха, ликуващи жени и деца тичаха отзад и отстрани на колата.

Пен, чието лице беше скрито зад гъсто черно було, дръпна завеската и помаха на тичащите хора. При вида на почтително вдигнатите към нея лица я побиха тръпки. Това беше уважението, което се оказваше на лицата с кралска кръв. Това беше почитта, от която Мери не искаше да се откаже. Време беше да се сменят.

Тя пусна завеската и взе Филип от ръцете на принцесата. Той я погледна с големите си кафяви очи и изненадващо се усмихна. Сърцето й преля от безумна радост. Тя извика тихичко и покри лицето му с целувки.

За да изкачи възвишението Лудгейт Хил, колата трябваше да забави ход и хората спокойно вървяха в крак с нея.

— Пемброк веднага ще изпрати вест на Нортъмбърленд — заговори Мери. — Дукът ще научи за бягството след по-малко от час.

Все още прикована от усмивката на сина си, Пен отговори небрежно:

— Тогава вие ще сте зад девет планини в десета, мадам!

Мери прехапа устни. Сюзън и Матилда седяха до нея мълчаливи, сковани от страх. Даже шумното ликуване на тълпата изглеждаше заплашително — сякаш въодушевлението можеше да прерасне в насилие.

Спряха пред главния портал на църквата. Един от ескортиращите рицари отвори вратичката и Пен, която бе върнала детето на принцесата, слезе и вдигна ръка за поздрав. Тълпата зарева въодушевено. Другите я последваха и само след минути цялата група беше на сигурно място в тъмната вътрешност на голямата църква. Свещеник в скромни одежди стоеше пред олтара и се подготвяше да извърши протестантското богослужение.

Мери се вцепени и се намръщи грозно. Никой не можеше да я принуди да участва в протестантска божествена служба. Дори само липсата на тамян във въздуха беше обида за нея. Като стана кралица, веднага ще възстановя старата религия, закле се тя, докато вървеше след Пен към дамския параклис. В „Сейнт Пол“ отново щеше да има червени одежди и цялото великолепие на месата, евхаристия, всичко, което брат й беше забранил.

Вече не се виждаха откъм главния кораб и тя върна детето на Пен. След това коленичи пред олтара на параклиса и посегна към скритата под роклята и броеница.

— Мадам, сега не е време за молитви — пошепна Пен.

— За молитви винаги има време — отвърна остро Мери.

— Знам, че можете да се молите и на седлото. — Оуен Д’Арси излезе от мрака зад олтара. — Тръгвайте след мен. Нямаме нито секунда за губене.

Въпреки че на карта беше заложен животът и короната й, Мери се надигна неохотно.

— Дамите ще дойдат ли с мен?

— Всички, с изключение на Пен — отговори кратко Оуен. Отмести тежкия стенен килим с изображение на разпъването на кръста и отвори малката врата зад него. Мери влезе в мрачния ходник, следвана от Сюзън и Матилда.

Оуен хвърли остър поглед към мен.

— Остани тук и ме чакай.

— Колко време? — попита тя. Устата й бе пресъхнала. Предстоеше й да остане съвсем сама с безпомощното дете в мрака на този отдалечен параклис. Тя притисна Филип до гърдите си така, че устата му да е опряна в роклята й и да не могат да го чуят, ако заплаче.

— Ще побързам! — обеща той. Влезе в тесния коридор и грижливо затвори вратата зад гърба си.

Трите жени го очакваха на няколко метра от вратата. Той промърмори някакво извинение, мушна се покрай тях и слезе по неравния каменен под към криптата, където миришеше задушаващо на гнило и стари кости. Помещението беше осветено от една-единствена свещ.

Кавалерът не си загуби времето с думи. Прекоси криптата и изкачи отсрещната тясна стълба. Отвори вратата и посочи уличката между катедралата и следващата голяма сграда.

Там ги чакаха трима мъже на коне. Зад седлата бяха сложени удобни възглавници. Оуен помогна на Мери да се настани зад дребен, набит мъж, облечен в тежко палто от грубо тъкана материя. Широкополата му шапка беше нахлупена над очите. Нито един от мъжете не поздрави, дори не кимна с глава.

— Предстоят ви две смени на конете, мадам — съобщи тихо Оуен. — И да знаете, че ще яздите бързо. Тези хора знаят по кой път да поемат и как да избегнат преследвачите. Имайте им пълно доверие. Имате достатъчно преднина и не се очакват произшествия по пътя. Бог с вас!

— И с вас, кавалере — отговори също така тихо Мери. — Благодарете на господата за помощта. Няма да ги забравя.

Оуен се поклони и се обърна към Сюзън и Матилда, за да помогне и на тях да се качат зад другите двама мъже.

Когато конете препуснаха по уличката, от сянката на съседната къща излезе Седрик.

— Да доведа ли сега нашите коне, сър?

— Ще ги доведеш точно след половин час. Напълни ли кошниците?

Седрик го погледна обидено.

— Ама разбира се, сър. Нищо не съм забравил, даже пелените. — Последната дума бе произнесена с тон на дълбоко съмнение. Момчето не посмя да попита защо трябва да носят такива неща на предстоящото пътуване — може би знаеше, че няма да получи отговор.

— Браво на теб. След половин час ще бъда отново тук. — Д’Арси влезе отново в „Сейнт Пол“ през страничната вратичка, а Седрик хукна към мястото, където чакаха конете, питайки се защо след завръщането от Хай Уайкомб не бе видял господаря си да се усмихне нито веднъж.

Когато стенният килим над вратата се отмести, Пен се стресна. Филип вдигна главичка от гърдите й и се огледа. Оуен се запъти веднага към решетката, която се отваряше към главния кораб. В църквата влизаха вярващи, но никой от хората, придружили принцесата от Бейнардс Касъл дотук, не смееше да влезе в свещеното място. Гласът на свещеника отекваше откъм олтара.

Оуен коленичи съвсем близо до Пен пред каменния олтар.

— Тръгваме след пет минути.

— Искам да си отида в Холборн — отговори тя. — Нортъмбърленд ще разбере, че към участвала в бягството на Мери, и ще…

— Не. Ти тръгваш с мен — прекъсна я рязко Оуен. Въпреки външното спокойствие кръвта пулсираше във вените му и всеки нерв по тялото му беше напрегнат от съзнанието за онова, което се канеше да извърши. Днес щеше да заложи всичко на една карта. Ако планът му се провалеше, й двамата бяха загубени.

— Къде ще отидем? — Пен се обърна към него и със свободната си ръка вдигна черното було, за да го погледне. Потърси погледа му под слабата светлина на единствената свещ, запалена пред олтара, и потрепери.

— Искам да дойдеш с мен, без да задаваш въпроси — отговори твърдо той.

Пен вдигна ръка към гърлото си.

— Искам да ме последваш, без да се колебаеш и без да чакаш отговори — повтори упорито той.

Това беше изпитание. Тя го разбра веднага. Изпитание, а вероятно и вторият шанс, на която се беше надявала.

Ала разумът й веднага се противопостави. Беше ясно, че с тази постъпка той я моли — по-точно изисква неограниченото й доверие. Но тя беше самостоятелна жена със свободна воля и не беше готова да се откаже от правата си!

Пен впи поглед в тъмните очи и откри в дълбините им молба, отчаян страх и надежда, които гордостта не му позволяваше да изрази с думи. Той бе поставил изискването си ясно и точно. Тя трябваше да отиде с него при тези условия или да се откаже. Но къде? С каква цел?

— Детето ми… какво ще стане с Филип? — попита тихо тя.

— Идва с нас.

— А родителите ми?

— Ще им изпратиш обяснение по Седрик.

— Но аз нямам обяснение.

— Ще кажеш, че си с мен. Това е достатъчно.

В параклиса се възцари тишина. Пен чу смътно как свещеникът и богомолците запяха. Оуен бе поискал тя да не се колебае, но не настояваше. Сигурно го беше страх, че ще го отблъсне.

Тя също се страхуваше, че ще го отблъсне.

Пен се изправи гъвкаво и намести Филип на хълбока си.

— Оттук ли ще излезем? — попита спокойно тя и посочи стенния килим.

Оуен кимна и отвори вратата. Не можеше да разбере дали тя е дала съгласието си или не. Сърцето му биеше безумно, ръцете му бяха влажни.

Пен влезе в тесния коридор. Двамата прекосиха криптата бързо и безшумно и излязоха в студеното утро. Часовникът удари половин час и Седрик се появи в края на уличката, водейки два коня за юздите.

Като ги видя, момчето скочи от седлото, свали шапка и се поклони почтително пред лейди Пен. Погледът му падна върху детето в ръцете й и той кимна едва забележимо. Най-после имаше обяснение за необичайното съдържание на кошниците.

Оуен Д’Арси не знаеше дали Пен се е съгласила или не, но взе инициативата с надеждата да погребе несигурността й под своята решителност.

— Седрик, ти тръгваш веднага към резиденцията на Кендъл в Холборн — нареди кратко той. — Ще помолиш да те приеме самият той или лейди Кендъл — никой друг! Обясни им, че лейди Пен и синът й се намират под моя закрила. Нека не се притесняват за тях. Увери ги, че един ден ще им ги върна живи и здрави.

— Не — възрази спокойно Пен. Тази новина щеше да стресне родителите й, да ги уплаши и да им причини мъка. Мисълта за болката и безпомощността, която изпитваха след пристигането на Пипа и Чарлс и след вестта за спасяването на внука им, беше непоносима. Обичта и привързаността към семейството изискваше от нея да отиде незабавно при тях.

Но не можеше да го направи. Не и ако следваше сърцето си.

Те щяха да я разберат, макар и след време…

Тя хвърли бърз поглед към Оуен и видя, че устата му се е разкривила от болка и разочарование. Естествено беше да изтълкува острото й „Не“ като окончателен отказ.

Пен се обърна към момчето и заговори настойчиво:

— Седрик, кажи на родителите ми, че кавалерът и аз трябва да уредим някои неща, които засягат сина ми. Кажи им, че бих дала всичко, за да отида при тях, но не мога. Обясни, че ще отида да ги видя веднага щом стане възможно. Нека да знаят, че съм напълно съгласна с онова, което става.

Тя помилва момчето и го погледна дълбоко в очите.

— Това е много важно, Седрик, разбираш ли? Кажи им, че го правя по своя воля и че не бива да се тревожат за мен.

Седрик я погледна учудено. Естествено, че щеше да предаде посланието й дума по дума. Не беше нужно да му говори така настойчиво.

— Да, мадам. Разбирам.

Пен се запита какво ли е разказал Робин за кавалера и отново изпита несигурност. Дали им бе разказал историята, която смяташе за истинска, или беше проявил достатъчно разум да си замълчи до нейното завръщане. Естествено беше родителите й да чуят историята от нейната уста.

— Къде и кога ще се срещна с вас, сър? — попита Седрик.

Оуен изобщо не чу въпроса на момчето. Думите на Пен го зарадваха, но и му дадоха да разбере колко трудно й беше да вземе решение. Той не беше единственият скъп човек в живота й. Това прозрение му причини болка и унижение — но през кратката им връзка Пен често го беше сблъсквала с трудната реалност.

Изведнъж си спомни, че самият той не може да се похвали с добър семеен живот. Не познаваше здравата връзка между детето и родителите. Баща му живееше свой живот и си остана чужд и далечен. Майка му го обичаше много, но, следвайки традицията, го отделиха от нея твърде рано и го изпратиха в дома на чужд благородник. А после, когато се ожени и му се родиха деца…

Той чу, че Седрик повтори въпроса си, и с мъка събра мислите си.

— Седрик, този път ще пътувам сам. Ти ще отидеш в дома на посланика и ще му съобщиш, че смятам да прекарам известно време в кулата на фара. Той знае за какво става дума. Докато ме няма, ще служиш на посланика… Пен, дай ми Филип, докато Седрик ти помогне да възседнеш коня.

Тя му подаде момченцето и с учудване проследи как той го намести непринудено на хълбока си. Нещастният Седрик й помогна да се покачи на седлото на силна, кротка на вид кафява кобила. Без да каже дума, Оуен й подаде детето и възседна врания си жребец, вече познат на Пен от последното им пътуване.

Седрик се сбогува с господаря си и препусна по уличката, за да излезе на пътя за Лудгейт и Холборн. Оуен тръгна в обратна посока. Пен трябваше да язди след него, докато стигнаха до по-широка улица. Когато се изравни с врания жребец, той й съобщи с неутрален тон:

— Трябва да изминем почти сто и петдесет мили. Би било добре, ако се справим за пет дни. Ще яздим до късна вечер и ще потегляме на разсъмване. Смяташ ли, че ще се справиш с момчето без бавачка?

— Да, естествено. Но трябват дрешки и разни други неща…

— В кошниците има всичко необходимо.

Пен погледна към седлата и едва сега видя привързаните към тях кошници. Чувството й, че е отрязана от действителността, се засилваше с всяка минута. Движеше се в някакъв сън — яздеше, без да знае накъде, по причина, която й беше неизвестна. Какво искаше да каже Оуен с думите, че ще прекара известно време в кулата на фара? Вероятно някакъв закодиран израз, известен на посланика.

Тя се бе доверила сляпо на Оуен Д’Арси, без изобщо да познава плановете му. Но не усещаше близост между тях. Бяха си станали чужди и трябваше да започнат отначало. Наистина ли беше така?

Перспективата събуди в сърцето й страх, но в същото време чувство на задоволство, каквото отдавна не бе изпитвала. Най-добре да прогони завинаги от съзнанието си въпроса как е възможно и как ще се справи с живота с един шпионин. Нима беше възможно да се живее в домашна хармония с мъж като Оуен Д’Арси? Не, сега нямаше да мисли за това. Всички въпроси трябваше да бъдат заключени в най-далечното ъгълче на съзнанието й.

Двамата напуснаха Лондон през Бишъпсгейт и когато градските стени останаха зад тях, Пен въздъхна облекчено. Непосредствената опасност бе отминала. Нортъмбърленд нямаше представа къде да я търси и сигурно нямаше да я преследва.

— Принцесата си е отишла? — Нортъмбърленд гледаше смаяно граф Пемброк. Макар и напълно облечен, графът изглеждаше раздърпан, сякаш се бе обличал набързо в тъмното. Двамата се намираха в спалнята на дука в Дърхем Хаус.

— Да — отговори съкрушено Пемброк. — Каза, че отива на утринната литургия в „Сейнт Пол“. Видели са я да влиза в църквата с лейди Сюзън и лейди Матилда. Каретата остана пред входа. Но когато пристигнах, литургията беше свършила, а от принцесата и дамите й нямаше и следа.

— А къде е лейди Пен? — попита сърдито Нортъмбърленд. — Вчера беше с принцесата. Разговаряхме с нея през вратата. Какво знае тя за случилото се?

— Не я видяхме с принцесата… но и тя е изчезнала — съобщи нещастно Пемброк и прехапа устни.

Нортъмбърленд наруга гневно камериера си, който му помагаше да се облече. Едрият слуга понесе ругатните мълчаливо, защото знаеше, че ако възрази, ще последват и удари.

— Кой се крие зад това бягство? Кой й е помогнал да напусне църквата? Как е измислил целия план? — Нортъмбърленд съскаше като разгневена змия. — Сигурно лейди Пен е замесена.

— Тогава може би участва и кавалер Д’Арси? — осмели се да предположи Пемброк. — Нали знаем, че двамата имат връзка…

Дукът грабна чаша вино и я опразни на един дъх.

— Естествено! — изфуча разярено той. — Французите! Дали и Босер е замесен? А може би и целият клан Кендъл? — Той тресна празната чаша на масата. — Кендъл не е наш приятел. Никога не е крил, че е предан на Мери. Да, да, струва ми се, че откривам начина му на действие в това бягство!

Той изръмжа още нещо неразбрано и изтръгна наметката от ръцете на камериера.

— Връщаме се в Гринуич палас, Пемброк.

На излизане дукът благоволи да обясни какво възнамерява:

— Днес кралят трябва да подпише промените в закона за наследяване на трона. Коронният съвет ще ги ратифицира незабавно. За момента Мери се изплъзна от опеката ни, но все още не всичко е загубено.

— Какво ще правим с лейди Пен?

— Щом документът бъде подписан, ще имам пълното право да арестувам Мери. Първо ще задържа нея, а после и другите — обеща дукът с мрачна усмивка. — Засега не можем да си позволим да изразим дори учудване от прибързаното заминаване на принцесата за Есекс. Трябва да разсеем хорските подозрения, а не да им доставяме още храна.

Двамата препуснаха към реката, за да преминат на другия бряг с конския сал. Дукът беше потънал в експлозивно мълчание и се взираше в гладката вода под краката на конете. Очевидно обмисляше всички възможности за действие.

Стигнаха в Гринуич още преди обед. Нортъмбърленд освободи объркания си спътник с рязко махване на ръката и влезе в спалнята на краля. Вонята го удари в носа. След последното си посещение вече не смееше да се приближава до леглото на болния, но този път трябваше да го направи.

Кралят лежеше върху планина от възглавници. Тялото му беше покрито с гноящи рани, дишането му едва се усещаше.

— Готов съм, Нортъмбърленд. Завърших поправките на закона за реда на наследяването — изрече с мъка Едуард и посочи с безсилната си ръка малката масичка до леглото, на която беше оставен пергамент, изписан с красивия му почерк.

Нортъмбърленд вдигна пергамента и го прочете внимателно. Неволно изпита уважение към умиращия крал. Слабият, нежен Едуард беше надминал себе си. Всичко бе написано просто и ясно, нито една точка не изглеждаше спорна, документът беше подписан и подпечатан лично от краля.

— Моите уважения, ваше величество! — проговори почти трогнато дукът. — Но сега трябва да почивате. — Огледа жалката телесна обвивка на страдалеца и сърцето му се изпълни с отчаяние. Кралят не биваше да умре, преди коронният съвет да е ратифицирал новия закон!

Какво му беше подготвило небето? Колко време щеше да издържи Едуард?

25

Гуинивиър гледаше втренчено пажа, който беше завършил внимателно подготвената си реч и сега се местеше неспокойно от крак на крак, горящ от нетърпение по-скоро да си тръгне.

— Нищо не разбирам. Накъде потегли дъщеря ми?

Седрик притисна шапката към гърдите си.

— Милорд не ми каза, мадам. Аз трябва само да предам, че лейди Пен го следва по своя воля.

Хю сложи ръка на рамото на жена си.

— Момчето знае само това, което му е казала Пен, скъпа.

Тя стисна китката му.

— Прав си! Но ми е трудно да разбера, Хю! Искам Пен и детето й да дойдат тук! Нашият първи внук… защо не са при нас! Искам да я прегърна, да говоря с нея… да й кажа колко съжалявам… — Думите заседнаха в гърлото й и тя се закашля мъчително.

— Всички съжаляваме — съгласи се тихо Хю. Кимна любезно на Седрик и го освободи. — Много ти благодаря, момче.

Седрик се поклони и облекчено се оттегли. Атмосферата в къщата беше потискаща, сякаш имаше смъртен случай. Гуинивиър остана дълго в прегръдката на мъжа си.

— Може пък Робин да знае нещо — каза тя с надежда.

— Робин не знае нищо повече от мен — заяви Пипа, която до този момент беше мълчала. — Даже по-малко. Той не е жена.

— Какво означава това? — Майката я погледна въпросително. Дъщеря й стоеше до масата и кършеше ръце. Винаги жизнената, слънчева Пипа изглеждаше ужасно напрегната.

— Пен е влюбена в Оуен Д’Арси — призна Пипа. — Страстно влюбена. — Кафявите й очи светнаха. — Беше влюбена в него още преди да й помогне да намерят Филип, а сега му дължи живота си. Толкова е просто. — Тя вирна упорито тънката си брадичка.

— Пен обича онзи френски агент! — Хю изсвири тихо през зъби. — Знае ли с какво се занимава той?

— О, да — потвърди Пипа. — Знаеше го от самото начало. Нямам представа как е реагирала на истината, но смятам, че няма нищо против.

Родителите й трябваше първо да проумеят невероятната новина. Да, това беше обяснение, което подхождаше на непоколебимата, решителна Пен. Тя не се отказваше никога — доказваше го и усилието да намери сина си, завършило с пълен успех. Тя не вземаше решенията си лекомислено, а веднъж взела решение, държеше на него докрай.

— Според мен нашата дъщеря е в сигурни ръце — каза след малко Хю и утешително притисна Гуинивиър до гърдите си.

— Чувал съм някои неща за кавалера и зная, че се ползва с добро име. — Усмихна се и обясни сухо: — Многостранен талант: фехтовач, стратег, дипломат, шпионин, накратко, майстор във всички дисциплини.

— И най-вече в изкуството на прелъстяването — добави остро Гуинивиър.

— Пен не е паднала слепешком в обятията му, мила.

Гуинивиър кимна бавно.

— В момента и без това не можем да направим нищо друго, освен да се грижим за бедния малък Чарлс. — Тя потрепери.

— Каква ужасна история, Хю. Как се е стигнало дотам…

— Ние мислехме само за Пен и вярвахме, че детето е мъртво — обясни съпругът й. — Допуснахме голяма грешка и сега трябва да направим всичко по силите си, за да я поправим.

— Точно така! — Гуинивиър изправи рамене. Очевидно убедеността на съпруга й бе вдъхнала нови сили. Хю не беше човек, който се заравя в миналото. Винаги крачеше напред с абсолютната целеустременост и ясния поглед на войник. Ако беше възможно да поправи стореното, той го правеше — но с неизбежното се примиряваше.

Гуинивиър знаеше какво трябва да направят и не се побоя да го изрече:

— В отсъствие на Пен трябва първо да се разправим с Брайънстънови. Искам главата на онази жена — и на сина й!

— Пен и Робин вече са сложили началото — съобщи Пипа и им разказа за плана на Пен. — Ние смятаме, че дукът е захапал.

Хю се изсмя мрачно.

— Страхотен план! И колко е изпипан! Не смятах, че Пен е способна на такова нещо.

— Сигурно защото има връзка с шпионин — промърмори сърдито Гуинивиър и съпругът й избухна в смях.

— Мисля, че трябва да се примириш с това, любов моя. Нашата задача е да освободим света от Майлс Брайънстън и да отстраним всички препятствия по пътя на малкия Филип към титлата граф Брайънстън. Изборът на средствата е твоя работа. Имаш пълна свобода.

— Точно така — кимна решително Гуинивиър. — Но първо ще ида в детската стая да видя как Елен се оправя с малкия Чарлс. Искам, докато Пен се върне, да се е закръглил като топчица и да говори. — Тя се отдалечи с обичайната си грациозна походка.

Лорд Хю я проследи с поглед. Грижата за детето щеше да намали чувството й за вина. Освен това беше добре, че Пен ще прекара известно време сама с Филип. Двамата трябваше да свикнат един с друг, да се почувстват като майка и син. Макар и с три години закъснение.

Същата вечер залязващото слънце подсказа на Пен, че яздеха на запад. Минаваха просторни поля, прекосяваха неизбродни гори по тесни пътища и пътеки.

Времето се подобряваше. Зимното небе беше сияйно синьо, слънчевите лъчи не топлеха и за щастие не бяха достатъчно силни да размразят замръзналите пътища и пътеки, затова конете напредваха бързо. Макар че яздеха по цял ден, Оуен не я подканяше да бърза и по няколко пъти правеше почивка, за да нахранят и напоят животните.

Рядко минаваха покрай странноприемници, разстоянията от едната до другата бяха много големи. Първата вечер спряха в малък хан край пътя, където им предложиха подслон под покрива. След бърз поглед към пълните с дървеници сламеници Пен заяви, че ще спи на пода. Оуен не възрази. Остави я сама в жалката таванска стаичка и скоро се върна с цял наръч суха папрат.

— Може малко да боде, но поне няма дървеници — обясни кратко той. Пен беше много учудена от сръчността и съобразителността му. Оуен клекна пред огъня, който тя беше разпалила сама в зиданата камина, и скоро направи истинско гнездо от папрати. Бе донесъл в стаята кошниците от седлата на конете и сега покри папратите с одеяла. Извади даже бутилка вино.

— Аз ще се погрижа за вечерята и ще донеса вода.

Пен сложи Филип на папратовото легло, за да смени пелените му. Той смучеше палеца си и зяпаше към тавана, погледът му следеше трепкащото сияние на пламъците по покривните греди. Тя го погъделичка по коремчето, момчето се засмя и вдигна колене.

Пен се наведе над него, целуна го и той заби юмручета в лицето й, издавайки весели звуци.

— Знаеш ли, че аз съм твоята майка? — пошепна тя. — Да, мисля, че вече знаеш.

Като чу стъпките на Оуен по тясната дървена стълба, тя го посрещна със смутена усмивка, сякаш я беше заварил да прави глупости.

— Говорех му — призна тихо тя. — Толкова ми се иска да чуя поне една думичка… Но сега поне се смее.

— Момченцето има да наваксва много — отговори Оуен и й показа дървен леген и голяма кофа. — В кофата има гореща вода. Не е много, но можеш да почистиш и себе си, и детето.

— Ще оставя малко и за теб.

Той поклати глава.

— Не е нужно. Ще се измия със студена вода. Отивам да се погрижа за яденето.

— Намери мляко, ако можеш! — извика подире му Пен.

Тя отвори една от кошниците и намери куп хубави неща за Филип: фланелени кърпи, ленени пелени, две малки одеялца, нови ризки и ленени жакетчета. Откъде беше намерил тези неща? Кога бе решил да я вземе със себе си?

Тя намокри една кърпа и бързо избърса лицето и крачетата на Филип, за да не замръзне. Най-голямата й грижа беше слабостта му. Докато го миеше, той хленчеше недоволно, но щом го подсуши и облече, отново се засмя и погледна очаквателно към кошницата, от която през деня вадеха хляб, сирене и ябълки.

— Сега ще пиеш мляко — каза Пен, сложи го да стъпи на крачетата си и го остави да изследва новата обстановка. Макар че още не говори, той е живо и любознателно дете, каза си тя, намокри отново кърпата и избърса лицето, шията и ръцете си.

Оуен се върна с канче мляко, парче хляб и купа със зеленчуци и месо.

— Стаята не е особено хубава, но яденето изглежда добро — рече утешително той и остави нещата на пода. После намери в кошниците две лъжици и нож. Пен го гледаше с нямо учудване. Този човек не забравяше нищо.

Щом се нахраниха, тя го остави сам с Филип и тръгна да търси клозета. Нощта беше ясна и звездна, околността бе потопена в сребърна светлина. След шума и суетнята в Лондон и особено след напрежението на последните дни тя се наслаждаваше на тишината. Беше толкова уморена, че щеше да заспи права, и си представяше с копнеж леглото от папрат.

Днес Оуен със сигурност нямаше да се опита да се приближи до нея. Сигурно изобщо нямаше да си позволи интимност, докато не намереха решението на онова, което стоеше между тях. Колко странно — да живеят в най-тесен контакт помежду си и непрекъснато да усещат огромна дистанция… колко време щеше да издържи в това състояние между земята и небето?

През нощта лежаха под наметките си, добре увитото дете между двамата, под тях приятно ухаещата папрат. Оуен не се помръдваше и дишаше равномерно, но Пен усещаше всяко мускулче и всяка линия на тялото му. Умората й беше болезнена, но още по-болезнено беше чисто физическото желание да го усети до себе си. Най-сетне сънят я надви. Когато се събуди на разсъмване, лежеше сама на леглото от папрати.

Сърцето й заби като безумно. Филип беше изчезнал! По дяволите! Тя скочи, прихвана косите си, които бяха нападали по лицето й, и хукна към стълбичката с разширени от страх очи. Но още щом стъпи на първото стъпало, чу гласа на Оуен откъм обора и ужасът й изчезна.

Той говореше тихо и нежно и когато Пен слезе по стълбичката и в бързината си се приземи на колене в сламата, тя го видя с Филип на ръце и чу как убеждаваше детето да помилва единия от конете в обора. Филип колебливо протегна ръка, докосна топлата кожа и бързо се отдръпна. Но на лицето му изгря усмивка и той захълца от удоволствие.

Оуен забеляза Пен и се обърна към нея. Страхът още не беше изчезнал от погледа й и той разбра какво я бе извадило от равновесие. Щеше да мине още доста време, докато тя добие увереност, че никога вече няма да изгуби детето си.

— Слязохме само да видим конете — уведоми я спокойно той и й подаде Филип. — Ако бъдеш така добра да прибереш нещата в кошниците, аз ще се погрижа за закуска и ще купя провизии за деня. Трябва да тръгнем колкото може по-скоро.

Пен притисна Филип до гърдите си и задиша дълбоко, за да се успокои.

Оуен излезе от обора с голяма неохота. Беше му безкрайно трудно да стои далече от нея. Преди малко, като видя ужасеното й лице, едва се сдържа да не се втурне към нея и да я прегърне, да изличи с целувки страха от очите й, дълбоки като горски езера.

Ако тя научеше истината и се отвърнеше от него, всичко беше загубено; но ако не го направеше и двамата се намереха отново с любов, това щеше да бъде начало, а не край. Оуен се закле в това и знаеше, че ще сдържи клетвата си.

Странното чувство, че се намират между земята и небето, се запази и през остатъка от пътуването. Всяка нощ лягаха тримата в едно легло, заспиваха дълбоко, без да се докоснат, и се стараеха да не правят много движения в съня си.

Докато яздеха, Пен показваше на седящия в скута й Филип най-различни неща: дървета, птици, реки, плашила, като неуморно повтаряше имената им. Сериозният поглед на момченцето следеше показалеца й, докато дъвчеше парче ябълка или комат хляб. Пен често се питаше как ли се чувства синът й, като вижда за първи път дървета и птици. Нали досега беше живял като затворник в ужасния мрак на онзи бордей в Саутуорк.

Всеки път, когато ръката й се уморяваше, Оуен се навеждаше към нея и вземаше детето. Никога не я питаше дали се е уморила, но винаги улучваше точния момент да я освободи за малко от товара й. След първоначалната уплаха тя му предоставяше детето с готовност и доверие.

Странният ритъм на тези дни, изпълнени със спокойствие и очакване, допринесе много Пен да се отпусне. Пътуваха все на запад. На петия ден се качиха на конския сал, прекосиха река Северн и потеглиха към Уелс. Пен вече знаеше, че предположенията й се потвърждават. Но не каза нищо. Оуен също мълчеше.

Филип остана възхитен от реката и сала и за първи път получи пристъп на ярост, когато Пен не му позволи да се поразходи по тясната палуба между конете, нито да промуши глава между грубите дъски на парапета.

— Филип се разгневи — зарадва се Пен. — Това е прекрасно, нали?

Оуен избухна в смях и за момент тя го видя отново такъв, какъвто беше преди — сърдечен, склонен към шеги спътник и нежен любовник, който владееше сърцето й.

Смехът му спря така внезапно, както беше започнал, лицето му се затвори, изражението стана неразгадаемо. Когато слязоха от сала, Пен усети ясно как напрежението му растеше с всяка миля, която изминаваха. Двамата яздеха бързо през зелените поля покрай брега на широката река Северн и вдишваха дълбоко свежия въздух. Далеч пред тях в ясното небе се издигаше Брекън Бикънс и Пен изведнъж проумя смисъла на тайното послание до Антоан Дьо Ноай.

— Кулата на фара? — попита тя и посочи планините.

— Това е код, който измислихме преди доста години. Досега не съм имал повод да го използвам — потвърди Оуен. — Когато имат нужда от мен… когато положението стане опасно, посланикът знае къде да ме намери. Само той, никой друг.

Пен го изслуша мълчаливо. Той й напомняше отново за непредвидимия, изпълнен с опасности живот на шпионина, работещ за страната си. Следващата й мисъл беше за Робин и тя се запита потиснато какво ли беше станало след бягството на Мери. Дали бяха заподозрели участието на Робин? Може би Нортъмбърленд вече го беше заклеймил като предател?

Двамата минаха между две високи колони, с които завършваше дълга сива стена, и продължиха направо през полята по тясна пътека. Пътеката направи завой и пред тях изникна красива селска къща от същия сив камък с покрив от шифер и големи прозорци. От четирите комина се издигаше дим, в двора крякаха пилета, в близкото езерце плуваха патици, от гълъбарниците излитаха гълъби.

Пен се обърна към Оуен. Той беше спрял коня си и се взираше като омагьосан в идиличната сцена. След малко шумно пое въздух. Когато заговори, гласът му прозвуча в тишината като пречупен:

— Мислех си, че никога няма да дойда отново тук…

Пен не попита за причината. Знаеше, че тук ще намери отговора.

Вратата на къщата се отвори и на прага застана жена. Висока, тънка, с посивели коси под скромното бяло боне. Въпреки превитите рамене и престилката, която носеше над роклята от груб вълнен плат, тя изглеждаше като изискана дама. Зад полите й се подадоха две зеленооки деца.

Жената засенчи очите си с ръка и направи няколко крачки напред.

— Мамо!

— Оуен? — Мелодичният й глас издаваше съмнение и невяра. Оуен скочи от коня и се втурна насреща й.

Двамата се прегърнаха и дълго останаха така, забравили двете деца на вратата и Пен, която остана на седлото.

Най-сетне се отделиха бавно един от друг, Оуен хвана ръката на майка си и я отведе до коня на Пен. Протегна се и свали Пен и детето й от седлото.

— Мамо, това е лейди Пен Брайънстън, а момченцето е синът й Филип. Пен, това е майка ми Естер, лейди Д’Арси. — Той се обърна към къщата и допълни с треперещ глас: — А това са децата ми Луси и Андрю, които не познават баща си.

Пен погледна жената, после децата, които наблюдаваха новодошлите с неприкрито любопитство. Накрая безпомощният й поглед се впи в лицето на Оуен.

— Мамо, искам ти да обясниш всичко на Пен — помоли тихо той.

Майка му огледа първо сина си, после непознатата дама. Лицето й беше сериозно, но в ясните сиви очи светеше радост.

— Сигурен ли си, Оуен?

— Да. Аз няма да се справя.

— Е, добре. — Мелодичният й глас беше изпълнен с решителност. — Вие и детето ви сте добре дошли под моя покрив, Пен Брайънстън, както сте добре дошли в сърцето на сина ми — иначе нямаше да ви доведе при мен… Да влезем.

Тя се обърна към къщата, а Пен впи поглед в Оуен. Лицето му най-сетне се беше отворило, в очите му светеше облекчение. Сякаш след дълга мъка се бе освободил от огромен товар.

— Готова ли си? — попита тихо той.

— Да… да, естествено.

— Чакам те.

Пен кимна и забърза след лейди Д’Арси. В къщата беше топло и уютно. Миришеше на прясно опечен хляб, на дърва, на сушена лавандула и розови листенца.

Естер Д’Арси отведе гостенката си в малък салон в задната част на къщата. В ъгъла стоеше детски чекрък с гранче навита вълна. На прозореца седеше парцалена кукла. Пен настъпи един пумпал и откри на масата парче пергамент, на което с несигурна ръчичка бяха изписани буквите на азбуката.

Домакинята забеляза бързата наблюдателност на гостенката и се усмихна.

— Децата на Оуен са много умни. Учат също така бързо, както някога баща им. — Тя подложи Пен на внимателен, но дружелюбен оглед. — Синът ми явно много ви обича, щом ви е довел тук — отбеляза тихо тя. — Благодарна съм на бога, че ви е срещнал. Последните години бяха много трудни за всички ни.

Пен отговори просто:

— Аз обичам Оуен, мадам, но между нас стоят въпроси… проблеми… — Тя вдигна леко рамене и застана така, че Филип да може да гледа над рамото й през прозореца.

— Да, това е разбираемо. Моля, седнете. — Лейди Д’Арси посочи пейката до камината. — Изпийте чаша бъзово вино. — Тя наля чаша вино от стомната, която стоеше на масата, и подаде на Филип ябълка от кошничката. — Не е син на Оуен, нали? — попита тихо тя.

— Не. Детето е от починалия ми съпруг. Но Оуен ми помогна да го намеря и аз съм му безкрайно благодарна и задължена.

Естер Д’Арси й кимна дружелюбно. Усмивката й стана по-широка и показа на Пен, че някога е била хубава жена. Някога, преди в живота й да влязат грижите и болката…

— Мисля, че вече сте му се отплатили — каза тя, наля си вино и се настани на пейката срещу Пен. — Направихте го, като го доведохте вкъщи! — Тя се загледа замислено в излъсканите дъбови дъски в краката си, но след малко вдигна глава и започна да разказва:

— Оуен се ожени преди около десет години по желание на баща си, който произхождаше от семейство Дьо Гиз и във вените му течеше кралска кръв. Женитбата беше в изгода и на двете семейства. Можете спокойно да оставите детето на пода, тук няма каква беля да направи — предложи тя, когато Филип се размърда в скута на майка си.

Пен го пусна и малкият започна да обикаля стаята.

— Естел беше много красива, доста суетна и не особено умна — продължи възрастната дама. — Не знаеше нищо за тайната дейност на Оуен в служба на Франция. — Тя погледна остро Пен и младата жена и кимна уверено, за да я успокои, че тя е наясно.

— Оуен е човек с чувство за дълг и отсъстваше често. Но прекарваше и достатъчно дълго време вкъщи, за да създаде две деца — добави тя сухо. — Няма да ви отегчавам с подробности. Естел обичаше да флиртува… може би е правила и повече от това. Не знам и не искам да знам. Тя не знаеше нищо за живота на Оуен. Той отказваше да я предупреди и не помисли да й осигури някаква защита. Не предвиди опасността, в която я тласкаше суетата й, затова не можа да я защити.

Пен не каза нищо. Естел изрече тази критика към поведението на сина си равнодушно, но през цялото време следеше напрегнато реакцията на гостенката си. Пен не допусна да се забележи вълнението й. Седеше с изправен гръб, стискаше чашата в две ръце и следеше внимателно всяка стъпка на Филип.

— Оуен имаше… и сигурно още има… противници. Не лични, а поради естеството на работата си.

Пен кимна.

— Един ден се сдоби с информация за член на испанския двор, която можеше да доведе до арестуването и екзекутирането му. За да му попречат да предаде информацията, онзи мъж и поддръжниците му заложиха капан на Естел. Представиха й един придворен, който я обсипа със знаци на внимание и тя го удостои с пълното си доверие. Естел беше… малко лекомислена — обясни Естер и отпи глътка вино. След малко продължи разказа си: — Примамиха я на тайно място и я отвлякоха заедно с децата. От няколко седмици при нея работеше нова бавачка, горещо препоръчана от обожателя й… Още вино?

— Не, благодаря.

— И така… жената и децата на Оуен станаха заложници. Съобщиха му, че ако не скрие информацията, с която разполага, ако не се съгласи да стане двоен агент и да защитава интересите на испанците, ще убият заложниците. Това не беше празна заплаха.

— Сигурно — кимна Пен и вдигна ръка да спре Филип, който се протягаше към кошничката, за да си вземе още една ябълка.

— Оуен успя да спаси жената и децата си благодарение на верните си приятели, много, от които бяха готови да дадат живота си за него.

Това също звучеше достоверно. Пен следеше със затаен дъх разказа на Естер и зачеркваше от паметта си онези елементи от версията на Робин, които бяха фалшифицирани от информатора му.

Тогава Естер въздъхна тежко.

— След като скри семейството си на сигурно място, Оуен реши, че трябва да се раздели с тях, за да не ги застраши още веднъж със своята работа. Хората трябваше да видят, че Естел не означава нищо за него, за да разберат противниците му, че няма смисъл да я вземат за заложник. Той се раздели с жена си, лиши децата си от всичките им права и се посвети изцяло на дейността в служба на страната си.

Пен потрепери от ужас и започна да разтрива слепоочията си. Каква страшна история… Наистина ли един мъж беше в състояние да се откаже от всички емоционални връзки, да се раздели с децата си…

— Оуен виждаше за себе си само две възможности — продължи Естер, която не я изпускаше от очи. — Да се откаже от делото на живота си — или да се откаже от семейството си. Синът ми плати скъпо и прескъпо за грешката, която допусна, като не предупреди Естел за дейността си и не следеше къде ходи тя и с кого се среща. Въпреки всичко той обичаше децата си с цялата пламенност на сърцето си и продължава да ги обича. Мисля, че никога няма да си прости. От друга страна обаче смята, че решението му да избере родината пред семейството е било правилно.

— За него — уточни Пен. — Правилно за него!

— Така е. Може би за другите е било погрешно — кимна Естер. — Да, разбирам ви.

— И вие ли го смятате за погрешно?

Лейди Д’Арси се поколеба.

— За Луси и Андрю със сигурност не е добре, че баща им взе това решение. Откакто дойдоха при мен преди три години, те не са чували името на баща си. Тогава Андрю беше на три, а Луси на две… горе-долу колкото синчето ви. — Тя се усмихна и погледът й омекна, докато следеше устремната обиколка на Филип. След малко въздъхна отново и каза: — Оуен вярваше, че това е единственият начин да живеят сигурно и спокойно.

Пен все още притискаше пръсти о слепоочията си, сякаш това щеше да й помогне да си пробие път през непроходимия гъсталак, изникнал така внезапно пред нея. Майката на Оуен казваше истината. Чистата, неукрасена истина. Не се страхуваше да критикува сина си, не се колебаеше да изрази съмненията си в правилността на решението му.

Обаче Пен усещаше с цялото си сърце колко много е страдал Оуен от раздялата с децата си. Припомни си малкото момиче, което едва не попадна под копитата на коня му. Припомни си тъмните сенки в очите му, когато говореше за деца. Спомни си как се бе погрижил да задоволи всички потребности на двегодишния си спътник, за непринудеността, с която общуваше с Филип.

— Какво стана с Естел?

— Умря преди две години. Градът, в който живееше, бе сполетян от чума.

— Не е ли била затворена в манастир… в орден със строги, дори жестоки правила?

Естер поклати глава.

— Не, това е измислица. Естел живееше в едно от именията на семейството си в Прованс. Естествено, кралският двор и разнообразните му забавления й липсваха, но иначе живееше много добре. Трябваше да се задоволи със скромните забавления на провинциалната аристокрация, освен това мисля, че имаше любовник. Не беше нещастна… и със сигурност не беше в опасност.

— Разбирам. — Пен смръщи чело. — Защо Оуен не ми разказа тази история сам?

— Сигурно се е страхувал от стремежа да извини поведението си. Да се оправдае. Знаел е, че аз няма да го направя — обясни тихо майката. — Синът ми никога не е бил страхливец.

Пен вдигна Филип в скута си. Момченцето се облегна на гърдите й и задъвка остатъка от ябълката с полузатворени очи.

Да, ясно. Оуен искаше тя да разбере, да го приеме и да му прости. Пен задържа натежалата главичка на детето, което заспиваше.

— Може ли да го оставя тук?

— Разбира се.

Пен се изправи, настани удобно Филип на пейката под прозореца, после излезе навън.

Меки звуци на арфа я поведоха по коридора, после през голямата зала, докато стигна до притворената врата на облицовано с дърво помещение в предната част на къщата.

Оуен седеше зад арфата и пръстите му се плъзгаха по струните. Мелодията беше сладка и меланхолична. Пен остана на прага, заслушана в нежните тонове, в които звъняха копнеж, болка и надежда. Децата седяха на пода и слушаха възхитено.

Оуен отвори очи и я вида да стои на прага. И погледът му като музиката беше изпълнен с копнеж, болка и надежда.

Тя се усмихна нежно и седна на едно ниско столче зад децата. Пръстите му отново се плъзнаха по струните и този път мелодията изразяваше вяра в бъдещето и пламенни обещания.

— Жената призна, че докато е работила в дома на лейди Брайънстън, е използвала магьоснически номера и отровни билки, милорд! — Облеченият в черно страж донесе вестта с поклон и притисна шапката към гърдите си.

Нортъмбърленд вдигна глава от документите на писалището си.

— А каза ли нещо за краля? И по тази точка от обвинението ли направи признания?

— Не, милорд. Сложихме я на пейката за мъчения, но тя упорито твърдеше, че по заповед на лейди Брайънстън правела всичко за оздравяването на крал Едуард.

— Дала ли е отрова на Филип Брайънстън по нареждане на майка му?

— Отрича, милорд. Обаче призна, че не е направила нищо, за да го излекува — също по заповед на лейди Брайънстън. Призна също, че дала на лейди Пен Брайънстън отвара за предизвикване на преждевременни родилни болки — също по нареждане на старата лейди Брайънстън.

— Много добре, много добре — промърмори Нортъмбърленд и протегна крака под масата. — Значи лейди Брайънстън и онзи глупав подмазвач, синът й, са вкарали в кралските покои една билкарка, една вещица, една жена, която сляпо изпълнява волята на господарката си. — Той приглади документите, които разучаваше, и ги затисна с тежката попивалня.

— Незабавно арестувайте дамата, сина й и съпругата му с обвинение в държавна измяна! Отведете ги в Тауър. После елате тук да ни разкажете какво са признали.

— Веднага отивам да изпълня заповедта, милорд! — Стражът се поклони, отдаде чест и излезе бързо от частните покои на дука.

Нортъмбърленд се изправи. Графството на Брайънстънови оставаше без наследник и той можеше да го даде на някого от фаворитите си за особени заслуги към държавата. Доколкото си спомняше, семейството имаше обширни земи в Оксфордшайър и някъде в Северна Англия. Богати имоти, заграбени от манастирите, които старият крал беше разрушил. Сега можеше да ги използва като подкуп за членовете на коронния съвет. С това апетитно графство можеше да купи един или дори два подписа под документа на младия крал за промяна в реда на наследяване на трона.

Майлс Брайънстън излезе от бордея и нахлузи кожените си ръкавици, обшити със скъпоценни камъни. Детето беше изчезнало. Старата твърдеше, че било умряло от треска, но гузният й поглед и покорният тон бяха събудили подозрението му. Естествено, щеше да каже на майка си, че хлапето е умряло, за да я успокои.

Очите му заблестяха. Защо пък да не й каже, че е изпълнил заповедта й… че е хвърлил детето в реката? Така щеше да завоюва уважението й. Никой не биваше да знае, че детето е изчезнало.

Той слезе до водната стълба и повика лодка.

— В Уестминстър! — Уви се в наметката си и се настани на пейката. Много добър план. Майка му щеше да се успокои и да го похвали. Животът отново щеше да стане хубав.

Влезе в къщата на семейство Брайънстън, подсвирквайки си весело. В залата го посрещна Джоан. Както често се случваше в последно време, съпругата му кършеше ръце и изражението й беше угрижено.

— Ах, Майлс! — извика тя и се разплака.

Доброто му настроение отлетя в миг.

— Какво има, жено? Защо ревеш? Млякото ще се вкисне от сълзите ти!

Джоан въздъхна дълбоко и изтри сълзите си.

— Лейди Брайънстън… майка ти… — изхълца тихо и обясни — Цяла сутрин се държа с мен студено и без капчица обич. Доли беше малко несръчна, съвсем мъничко, а лейди Брайънстън я изгони навън, в кухненския двор, забрани й да влиза в къщата. А сега е толкова болна… — Тя въздъхна тежко и по бузите й отново потекоха сълзи. — О, Майлс, почти съм уверена, че са я отровили!

Майлс направи гримаса. Доли беше кученцето на Джоан. Според него абсолютно безполезно животинче с нещастния навик да проявява онова, което жена му наричаше „несръчност“.

— Сигурно е погълнала отрова за плъхове, докато е душила по двора — обясни безсърдечно той. — Къде е мама?

— Горе, в библиотеката. — Джоан се отдалечи хълцайки.

Майлс изкачи стълбите и влезе в библиотеката. Лейди Брайънстън неохотно вдигна глава от сметководната книга. Счетоводството я правеше нетърпелива. Сметките й никога не излизаха. Днес не беше по-различно от друг път.

— Е? — попита студено тя.

— Справих се — заяви Майлс и се облегна самодоволно на вратата. — Махнах го.

— О! — Лейди Брайънстън се облегна назад и огледа сина си с израз, който беше много близо до одобрение. — Браво на теб. Най-сетне край на грижите ни. — Тя се наведе отново над сметководната книга и продължи раздразнено: — Иска ми се да вразумиш малко жена си. Подсмърчането й направо ме влудява.

Майлс отвори уста да каже нещо, но в този миг на входната врата се чу силно чукане.

— Какво е това, по дяволите? — Той излезе в коридора и погледна надолу. Отново прозвуча силно чукане.

— Някой иска да влезе — каза майка му и стана. — Не е нужно да си гений, за да го разбереш. — Мина покрай него и се понесе с развени поли по стълбата.

От залата се чуха гръмки гласове. Непознати хора, вероятно от простолюдието. Гласът на Джоан отговори пронизително и уплашено.

— Всемогъщи боже! — пошепна Майлс, като видя, че в залата влизаше отряд войници, въоръжени с пики и мечове. Едва стъпил на последното стъпало, бе обкръжен от въоръжени мъже.

— Лорд Брайънстън, имам заповед да арестувам вас и майка ви. Обвинени сте в магьосничество и държавна измяна — изрече тежко мъж със сребърна верига и служебен жезъл.

Майлс пребледня като смъртник.

— Какво… какво означава това? Защо магьосничество? Каква измяна…

Лейди Брайънстън, също обкръжена от войници, изсъска злобно:

— Какви са тези глупости? Сигурно е станала грешка.

— Имам заповед да ви арестувам, мадам, защото сте вкарали в кралските покои вещица, която си е признала, че е отровителка. Обвинени сте, че сте искали да причините смъртта на краля чрез отрова.

Лейд Брайънстън се олюля и вдигна ръка към гърлото си.

— Какви са доказателствата? На какво се опира обвинението?

— Мистрес Гудлоу, която вие въведохте при краля, се призна за виновна. Призна, че по ваше нареждане е предизвикала преждевременни родилни болки у снаха ви и че често е правила отровни напитки и е прибягвала до магьосничество. Винаги по ваше нареждане, мадам.

— Признание… — Мина доста време, докато лейди Брайънстън проумя пълното значение на тази дума. Погледът й се впи в безизразното лице на пълномощника, обходи лицата на въоръжените мъже, които я заобикаляха.

— Ще ви отведем в Тауър, където ще бъдете разпитани — обяви пълномощникът. — Вие, синът ви и съпругата му!

Джоан изпищя и падна в безсъзнание на пода. Лицето на Майлс позеленя, а лейди Брайънстън гледаше като теле в кланица, неспособна да проумее страшния обрат на съдбата.

Тауър… ще я разпитват… мъчения!

Забраниха им да говорят и ги натовариха на лодката, която ги откара в Тауър. Минаха под решетката на предателите и бяха отведени в подземния затвор.

26

Пен хвана Филип за ръка и го изведе навън в ясната юнска вечер, за да разбере какво беше научил днес. Той й сочеше нещата, които виждаше, назоваваше ги и постоянно повтаряше:

— Виж, мамо, виж!

Луси и Андрю имаха решително участие в бързия му напредък, по-голямо дори от това на майка му. Филип разбираше поученията им много по-добре, отколкото тези на възрастните.

Оуен се появи с майка си от зеленчуковата градина зад къщата, понесъл кошница с моркови. Отдавна беше заменил богато избродираното кадифе и коприна, които обличаше в Лондон, с просто провинциално облекло: днес носеше вълнен панталон, риза и елек от ръчно тъкан лен.

Въпреки това той никога не се разделяше с рапирата и камата си, дори когато събираше моркови за вечеря. Не минаваше ден, без да се упражнява във фехтовка — атакуваше старата парцалена мишена на турнирната площадка зад къщата и стреляше с арбалет от различни позиции. Децата му бяха възхитени от заниманията на баща си. Андрю тичаше след него и му подражаваше във всичко. Оуен търпеливо го учеше да върти малкия си дървен меч. Само Пен и Естер знаеха, че зад тази концентрирана тренировка не се крие игра.

Пен изчака двамата да стигнат до нея. През последните седмици усещаше нарастващото нетърпение на Оуен и подозираше, че тихият период на лекуване, обновяване и взаимно опознаване клони към края си. Самата тя очакваше с радост и нетърпение връщането при семейството си.

Пен бръкна в джоба на престилката си и извади писмото, което току-що бе получила. Писмото беше от майка й. И тя, и семейството й използваха френския посланик като посредник, за да си пишат. През петте месеца, откакто Пен и Оуен бяха напуснали Лондон, се получиха съвсем малко писма. Според Оуен все още беше опасно да разкрива пред чужди хора къде живее майка му. Но и малкото писма, което се размениха, изразяваха без много думи дълбоките чувства и разбирането, които съществуваха между Пен и семейството й.

Оуен и Естер спряха пред нея. Оуен я целуна по устата, когато тя вдигна лице срещу следобедното слънце. Естер се засмя и се наведе да поговори с Филип. Момченцето й кимна сериозно и пъхна ръчичката си в нейната, когато тя му предложи да наберат малко ягоди за вечерята.

— Майка ти винаги знае кога искаме да останем сами — каза Пен и засенчи очите си с ръка, за да погледне след двамата. Тесният златен пръстен на безименния й пръст блесна под слънчевите лъчи.

— Видях коня на куриера — каза Оуен. — Има ли новини? — Той посочи писмото в ръката й.

— Преди две седмици Майлс и майка му били изпратени на заточение — съобщи тя.

— Истинско спасение. — Оуен въздъхна облекчено.

— Да. Срещу Джоан нямало доказателства, въпреки това я заточили в имотите на семейството й в Линколншайър. Графството е свободно.

— Значи е време да се върнем в Лондон и да го поискаме за сина ти.

— И аз си помислих същото… но не виждам как ще го постигнем. В момента Нортъмбърленд прави, каквото си иска. — Тя се усмихна с известно учудване и допълни: — Вече не ми изглежда толкова важно. Филип е здрав и бодър и говори все по-добре. Не знам какво е останало в спомените му от лошото време, но поне спи спокойно. Може би наследството не означава нищо за него.

— Не вярвам. Ако трябва да се преборим за правата му, ще го направим.

— Може би си прав — съгласи се Пен. — В момента съм доволна, сита и ленива като котката ми. Вече нямам никакво желание да ловя мишки.

Тя се засмя, но бързо стана отново сериозна. Беше крайно време да заговори по темата, която и двамата избягваха.

— Мислех си, че е време да се върнеш към предишния си живот.

Оуен стисна ръката й и завъртя златния пръстен.

— Той ще бъде наш живот, Пен!

— Да, но още не сме обсъдили как ще го живеем.

— Права си. — Той зарови пръсти в косата й. — Трябваше да говорим за много други неща.

Щастлива, тя се облегна на него и вдъхна аромата на сушената на слънце ленена риза, запотена от работата в градината. Усети потръпването на гръдните му мускули под бузата си и потръпна.

— Мисля, че повече се любихме, отколкото да си говорим.

— Това също е форма на разговор. — Той продължи да милва косата й. Тук лондонските правила не важаха и Пен я носеше разпусната. Вечерният бриз развяваше фините златнокафяви кичурчета.

— Ще вземем ли Луси и Андрю с нас? — Тя го погледна открито и видя в погледа му част от старите сенки.

— Не. В момента са на сигурно място при майка ми. Лондон е опасен за тях, а и няма да са щастливи там. По-късно, когато всичко се изясни, ще дойда да ги взема.

Пен не възрази. Децата бяха на Оуен, макар че тя вече ги чувстваше като свои. Но баща им трябваше сам да реши кога отново ще може да ги признае публично, без да ги изложи на опасност.

Що се отнасяше до нея, тя носеше неговия пръстен и искаше да му бъде вярна съпруга. Но за разлика от Естел тя знаеше на какви опасности се излага, и семейството й също. Ако някой трябваше да я защитава с оръжие, а Оуен не беше до нея, щяха да го направят лорд Хю, Робин и всички верни хора. Това беше риск, който те бяха обсъдили и бяха постигнали съгласие. Ала Оуен все още не можеше да се реши да изложи децата си на опасност… или да наеме хора да ги защитават.

От доста време той се бореше със себе си: дали да остане в служба на Франция или да се задоволи с тих, спокоен живот в провинцията. Пен не възнамеряваше да го притеснява, за да вземе решение. Тя вярваше, че е намерила своя душевен мир, и смяташе да живее според курса, зададен от него. Защото беше сигурна в любовта му.

Не само Пен, майката на Оуен също усещаше нетърпението на сина си. Тя прие заминаването им без коментар, макар да й беше трудно да скрие тревогата си.

Луси и Андрю се вкопчиха в баща си, когато той предпазливо им обясни, че този път няма да отсъства дълго и скоро ще дойде да ги вземе.

— Защо вземате Филип, а нас не? — попита сърдито Андрю.

— Така е — изхълца Луси и брадичката й затрепери. — И ние искаме да дойдем с вас, и баба също!

— Още не — отговори меко, но решително Оуен. Притисна децата до гърдите си, целуна ги и дълго ги държа така. С големи усилия успя да се откъсне от тях и ги остави в ръцете на майка си. — Скоро ще дойда, обещавам ви.

В очите на Пен пареха сълзи. Знаеше колко му е трудно да се раздели с децата си. Сигурно си спомняше първата ужасна раздяла. Но Естер сигурно също щеше да страда ужасно, когато той й вземеше децата.

Защо става така, че любовта, най-прекрасното от всички чувства, често предизвиква такава болка? — запита се безпомощно Пен.

Напуснаха Уелс в началото на юни и този път не бързаха. Слънцето грееше ярко, живите плетове и овощните градини бяха отрупани с цвят, чийто аромат изпълваше въздуха.

Втората вечер по залез-слънце стигнаха до малко поточе. Оуен слезе от коня си и се просна с цялата си дължина на брега. Нави ръкавите си и потопи ръце в бавната вода. Когато отново ги извади, държеше лудо пляскаща пъстърва. Хвърли я на брега и я уби с един камък — и всичко това с едно-единствено движение, както се стори на Пен, която го наблюдаваше от седлото.

— Една нощ под луната — цитира Оуен и вдигна глава към сянката на луната на още светлото небе. — Ядене, огън, завивки…

— О, да — кимна с усмивка Пен. — И ще се изкъпем в потока. — Тя се обърна към детето: — Искаш ли да поплуваме, миличък? Да се плискаш във водата?

Филип огледа потока с известни резерви. Но бързо се реши, легна по корем, както беше направил Оуен, и протегна ръка към водата. Когато не стигна дотам, смръщи чело и решително се премести по-напред.

Пен се втурна да го хване, за да не падне с главата напред във водата, но Оуен беше по-бърз. Улови момчето и го подхвърли високо във въздуха. Малкият се развика въодушевено.

Пен го съблече, после се съблече и тя. Събра косата си на тила, взе момченцето и го отнесе във водата.

Оуен ги гледаше от брега и се усмихваше доволно. Обичаше тила й, извивката на гъвкавия гръб, тясната талия, леко закръгления корем, пищните хълбоци. През последните месеци беше малко напълняла и това беше от щастие. Преди беше слаба, врабче като сестра си, нещастието я правеше да изглежда напрегната и строга. Сега беше сладка като купичка сметана или като зряла праскова и той обичаше всяка частица от тялото й.

Пен усети погледа му и се обърна. Студената вода беше втвърдила зърната на гърдите й. Филип се плискаше доволно във водата, пищеше и пръскаше. Залязващото слънце позлатяваше пръските вода.

— Няма ли да дойдеш при нас? — извика тя. — Или предпочиташ да ни зяпаш?

— В момента последното — призна той. — Ако детето не беше тук, щеше да стане друго.

Трябваше да се задоволи с въздушна целувка. Присъствието на Филип го смущаваше. Тя си поигра още малко с детето, изми праха от тялото си и се наслади на хладната свежест на водата. Когато й стана студено, изнесе Филип на брега и двамата отидоха при Оуен, който вече беше запалил огън и печеше три пъстърви.

Той уви детето в голяма кърпа и го изсуши бързо, като го гъделичкаше, за да го разсмее. През това време Пен се облече и седна до огъня да се стопли, докато се опекат пъстървите.

По-късно под звездното небе, когато Филип спеше дълбоко под одеялото, Пен пропълзя към Оуен и го прегърна. Вкуси всяка добре позната частичка от кожата му, помилва я с устни, захапа връхчетата на гърдите му, плъзна ръка по пениса му, после го взе в устата си, вдъхна дълбоко пикантния аромат на възбудата му и твърдите косъмчета по бедрата му подраскаха бузите й.

Оуен се отпусна на земята, разпери ръце, разтвори крака и се остави в ръцете й. Нощният въздух беше приятно топъл, сребърната лунна светлина и звездите се отразяваха в спокойната вода на потока.

Тя вдигна глава от слабините му и се наслади на гледката на мускулестото тяло. Плъзна ръка по корема му и мушна пръст във вдлъбнатинката на пъпа. Надигна се, опря се на лакти и целуна мястото на шията му, където биеше пулсът.

Той обхвана главата й и зарови пръсти в гъстата кестенява коса. Тя се подчини на лекото теглене и наведе лице към неговото. Легна върху него, потри се в коравите мускули на тялото му и се усмихна в очите му.

— Целуни ме — заповяда той и тя сведе глава, съвсем бавно, за да го подразни, впила поглед в блясъка на очите му, докато устните й намериха неговите. Първо само леко плъзна устни по очертанията на устата му, връхчето на езика й се стрелна към ъгълчетата, мушна се между устните му и се плъзна по зъбите, после се втурна навътре и вкуси виното, което бяха пили на вечеря. Той отговори на целувката по същия начин, езикът му заигра с нейния, плъзна се по вътрешната страна на бузите й, после обхвана с две ръце лицето й и нахлу дълбоко в устата й.

Пен се надигна малко и той проникна бавно в нея. Устните и телата им се съединиха. Прекрасният ритъм я завладя, познат и въпреки това различен… всеки път докосваха различни нерви, предизвикваха различни чувства.

Пен се отдели бавно от устата му и се надигна, за да се облегне на вдигнатите му колене. Той посегна между широко разтворените й бедра и помилва подутите устни, потърси горещата, влажна бразда. Разбра, че е готова, и отново проникна устремно в нея. Тя захапа устни, за да не изкрещи насладата си в тази прекрасна лунна нощ край потока. Цялото й същество се сгърчи в тръпките на екстаза и светът й се разпръсна на хиляди парченца. Падна тежко върху него и отново полетя към върха, когато неговият оргазъм запулсира дълбоко в нея. Прегърна го здраво и спря да диша при третата, толкова приятна вълна на заглъхващата наслада.

— Добре им е на жените — промърмори Оуен и плъзна ръка по гърба й, докато тя лежеше върху него отпусната и мокра от пот. — Каква несправедливост!

— Това им е наградата за мъките на раждането — отговори тя, когато отново задиша нормално.

Той избухна в тих смях, отново плъзна ръка по гърба й и започна да милва твърдото задниче.

След малко Пен се надигна и го възседна. Гласът й дойде някъде много отдалеч, но знаеше, че трябва да му каже онова, което си е наумила.

— Не знам как ще понеса живот без теб. — Тя приглади косата си и продължи: — Често ще заминаваш и аз няма да знам къде… Не съм сигурна, че ще издържа… Неизвестността, опасността… Първоначално исках да го запазя за себе си, но после разбрах, че съм длъжна да ти кажа. Разбираш ли, Оуен, не съм сигурна, че ще се справя… — Тя се отдели от него и извика гневно: — О, разбира се, че ще се справя, но как?

Пен го погледна със сериозно лице, в което се четеше тъга. Знаеше какво я очаква и вече съжаляваше, че изобщо е изрекла тези думи.

Оуен сложи ръце на кръста й, вдигна я и я сложи до себе си. Обърна се към нея и посегна към пръста, на който носеше пръстена му. Устремил поглед в ръката й, заговори тихо:

— Досега семейството и приятелите винаги са били на втори план след работата ми. Досега живеех само за да работя. Работата ме изпълваше докрай.

— Знам, знам — каза бързо тя и сложи пръст на устните му. — Не е нужно да говорим повече. Това беше само момент на слабост. — Опита се да се усмихне и обясни; — Екстазът ме прави безсилна.

Оуен хвана китките й и ги притисна към коленете си.

— Казах „досега“, Пен!

Тя пое думите му дълбоко в себе си. Лекият бриз се зарови в косите й, охлади сгорещената, влажна от пот кожа.

— Но ти не би могъл да се откажеш от работата си. А аз няма да си простя, ако повярвам, че тъкмо аз съм била причината да се откажеш.

Оуен поклати глава и я погледна укорително.

— В този случай, любов моя, не би могла да ме накараш нищо. Винаги съм правил онова, което смятам за правилно, дори когато… — по лицето му пробяга сянка — … дори когато други са страдали заради мен. — Лицето му изрази дълбока болка. — Но аз съм вече тридесет и петгодишен — може би е дошло времето да се примиря с напредването на възрастта и да си потърся по-спокойна професия.

— Напреднала възраст ли? — изсмя се Пен. — Каква глупост!

— Имам жена и три деца — заяви тържествено той. — И искам още. — Сложи ръка на корема й и допълни с усмивка:

— Мисля, че даваме достатъчно възможност на природата да се прояви.

— Да… — кимна тя, съзнавайки, че това е най-важният разговор в живота им. Ако той останеше с чувството, че тя го принуждава да стори нещо не по своя воля, сигурно един ден щеше да съжали за решението си. Или обратно: ако той не приемеше сериозно страховете й, тя щеше да се разочарова от него.

— И какво смяташ да правиш, господинчо? Някак си не те виждам като селянин или придворен, камо ли пък като безделник — макар че имаш талант на музикант.

— Антоан Дьо Ноай мрази Англия — обясни с усмивка Оуен. — Ако си намери подходящ заместник, с радост ще се върне в Париж.

Пен го погледна втренчено.

— Искаш да станеш посланик в двора на кралица Мери?

— Имам всички основания да смятам, че френският крал ще се съгласи. Антоан Дьо Ноай със сигурност ще ме подкрепи.

Пен трябваше първо да смели тази новина. Дипломатическа служба… Дипломатите не се криеха и работата им не беше толкова опасна като тайния свят на шпионите и агентите. Но беше също така вълнуваща.

— Ще продължиш ли да се занимаваш с шпионска дейност?

— Не, мила. Вече ще назначавам агенти — поправи я той. — Правя го и сега и знам как става. Още една точка в моя полза. Ще бъда добър посланик, уверявам те. — Под лунната светлина усмивката му стана подигравателна.

— Значи ще живеем в Лондон. Всички заедно, нали? — Тя не смееше да попита нищо повече и отчаяно се стараеше да схване всичко правилно и да не се радва твърде рано.

— Ако стана посланик, да. — Той пусна ръката й и стана. Дългото мускулесто тяло блестеше под лунната светлина. Застана срещу нея с ръце опрени на хълбоците и се загледа в сребърната лента на потока и меките възвишения зад него.

— Не мога да обещая, че ще бъде завинаги. Може би ще се наложи да поживеем известно време във Франция. Имаш ли нещо против?

Тя стана, пристъпи зад него, уви ръце около кръста му и опря брадичка в рамото му.

— Готова съм да живея в Африка или в степите на Русия, само и само да съм с теб.

Оуен се обърна и я заключи в прегръдката си.

В ранната утрин на шести юни двамата влязоха в къщата на лорд Кендъл в Холборн.

Пен едва сдържаше възбудата си — и в тази възбуда се примесваше странно, недобро предчувствие. Знаеше, че е добре дошла, че няма да има укори и обвинения, че никой няма да се разсърди, дето се е омъжила за Оуен в малката църква в родното село на майка му. Всичко това беше описано в писмата й до семейството и родителите й бяха уверили писмено Оуен, че го приемат за свой зет и му благодарят за всичко, което е направил за дъщеря им. Въпреки това беше потисната.

Дали щяха да го харесат? Оуен беше единствено дете, винаги беше живял сам — поне емоционално… Как щеше да се почувства сега в голямото, шумно семейство на съпругата си? Нямаше ли то да го задуши?

Портиерът веднага изпрати сина си да съобщи в къщата за пристигането им. Когато минаха входната алея и излязоха на площадката пред къщата, порталът се отвори и всички се изсипаха навън с радостни викове.

Пен минаваше от една прегръдка в друга, Филип, онемял от страх, също вървеше от ръка на ръка. Оуен слезе от коня и търпеливо зачака отстрани, питайки се дали някога ще намери мястото си в това голямо семейство.

— Не се обезкуражавайте — каза весело Хю, който беше изникнал незабелязано до него. — Гуинивиър и дъщерите й буквално побъркват хората, които не ги познават. Останалите са слуги, които познават Пен от детските й години. След минути бурята ще утихне.

Той се усмихна на Оуен и му протегна ръка.

— Добре дошъл в дома ми, Оуен Д’Арси! Вече съм сигурен, че много обичате дъщеря ми. След смъртта на Филип не бях я виждал толкова щастлива и сияеща.

— Това ме радва — отговори Оуен и пое протегнатата десница. — Благодаря ви за сърдечното посрещане. — Огледа отново бъркотията от хора и попита уж небрежно: — Няма ли го лорд Робин?

— През последните седмици Нортъмбърленд не му позволява да се отдели от него. Заминаването на принцеса Мери и изчезването на Пен го направиха крайно недоверчив. Иска да държи Робин под око, нали разбирате? — Хю се намръщи загрижено. — Ако повярва, че Робин го е измамил, Нортъмбърленд ще… — Той не довърши изречението. — Но днес няма да мислим за лоши неща. Елате да ви запозная с дамите.

Пен остана безкрайно учудена и зарадвана от вида на малкия Чарлс. Беше се закръглил като топчица, личицето му беше осеяно с лунички, а червената коса упорито стърчеше на всички страни.

— Говори ли вече? — попита тя.

— Не можеш да му затвориш устата — засмя се Пипа. — Особено когато види нещо за ядене.

Конски тропот по чакъла сложи край на общата бъркотия. Робин мина последните метри като вихър и скочи от запенения си кон. Беше толкова развълнуван, че изобщо не забеляза Пен и Оуен. Хю се втурна към него.

— Какво е станало?

— Едуард е мъртъв. — Робин дишаше тежко, по лицето му се стичаше пот. — Починал е рано сутринта, но дукът не иска да съобщи официално за смъртта му. Изпратил е вест на Мери и Елизабет да се явят до леглото на брат си и има намерение веднага щом влязат в двореца, да ги арестува и да ги затвори в Тауър.

Той изтри челото си с ръкава на жакета и на коприната остана голямо петно.

— Иска да провъзгласи Джейн за кралица веднага щом затворят градските порти. Вече е изпратил войски в околните градове, за да задушат всеки бунт в зародиш.

Най-сетне забеляза Пен с детето в ръце и се втурна към нея. Тя се надигна на пръсти и го целуна. Той я прегърна с радост.

— Щастлив съм, че се върна, макар че може би беше по-добре да си далеч оттук в това несигурно време.

Обърна се към Оуен и се поклони кратко. В погледа му нямаше нито враждебност, нито топлина. Просто го приемаше и толкова.

Робин си пое дъх и продължи безизразно:

— Веднага щом сложи на трона Джейн и затвори Мери и Елизабет в Тауър, Нортъмбърленд ще си отмъсти на семейството ни.

— Няма да му позволим — отговори веднага Оуен. — Ще предупредим Мери да не идва в Лондон.

— Точно така — кимна спокойно Хю и се запъти към къщата. — Ще я изпратим на север. Там са католици и ще я подкрепят. Незабавно тръгвам към Хъдсън. Робин, ти ще дойдеш с мен. Веднага да оседлаят коня ми и да приготвят най-добрия жребец за лорд Робин — заповяда той и десетина слуги се втурнаха към обора.

Гуинивиър се въздържа от коментар. Мъжът й бе взел решение на чия страна да застане и тя знаеше, че ако предстоящата битка завърши с поражение за принцеса Мери, Хю и синът му ще загубят главите си. Но нямаше да застане на пътя му.

Пен се обърна към мъжа си.

— Оуен?

— Аз не играя роля в тази интрига — обясни тихо той. — Франция подкрепя Мери, аз също съм на нейна страна, но нямам право да се намесвам в английската гражданска война. Разбираш ли това, Пен?

Той сведе глава и се запита дали тя наистина беше в състояние да разбере защо той е длъжен да остане настрана от предстоящия сблъсък, в който участваше семейството й и рискуваше живота си.

— Да, разбирам — отговори спокойно тя. — Ти оставаш верен на Франция.

Оуен кимна. Облекчението му беше очевидно.

— Моето място е до посланика. — Той се обърна към Гуинивиър: — Мадам, моята съпруга и осиновеният ми син се намират под закрилата на френската корона.

Гуинивиър кимна доволно.

— Много добре. Скрийте ги в резиденцията на посланика. Там ще са на сигурно място.

— Искам Пипа, Ан и Чарлс да дойдат с нас — настоя Пен. — Знам, че ти няма да дойдеш, мамо, но те трябва да дойдат с нас!

Гуинивиър погледна въпросително Оуен и той кимна.

— Естествено. Чрез женитбата ни те са свързани с Франция. Няма ли и вие да дойдете с нас, лейди Гуинивиър?

— Не, благодаря. Моето място е в дома на съпруга ми — отговори спокойно тя.

Хю излезе от къщата точно когато се появи Робин, възседнал отпочинал кон, водейки след себе си бойния жребец на баща си. Сбогуването беше кратко и сърдечно. Двамата мъже препуснаха по входната алея.

— Иди да събереш най-необходимото — заповяда Гуинивиър на Пипа. — Вземи Тили и Елен да ви помагат за децата.

След четири дни Джейн Дъдли беше провъзгласена за кралица и въведена тържествено в кралските покои на Уайт Тауър, за да изчака там тържествената коронация.

Когато големите лодки по реката възвестиха началото на процесията, Пипа, Пен и Ан излязоха от резиденцията на посланика в Уайтхол и слязоха на брега, за да видят как шествието ще тръгне от Дърхем Хаус. Събралата се тълпа стоеше в мрачно мълчание. Никой не ликуваше, мъжете не хвърляха шапките си във въздуха, докато малкият флот от великолепно украсени барки се плъзгаше тържествено по реката.

— Хората няма да приемат новата кралица — пошепна Пен, без да движи устни. Човек никога не можеше да знае кой стои до него в множеството.

Пипа кимна в знак на съгласие и хвана по-здраво ръката на Ан.

Трите сестри се върнаха в резиденцията, изпълнени със страх и потиснатост. Градът пъшкаше под лятната жега и оставяше впечатление, че тълпата всеки момент ще премине към насилие.

Оуен ги посрещна облекчено.

— Навън не е безопасно — укори ги тихо той, без да крие неодобрението си.

— О, ние не се изложихме на опасност нито за секунда — успокои го Пен и свали качулката си. — Освен това бяхме навън само за един час. Има ли новини от Мери?

— Преди малко пристигна пратеник — отговори посланикът, който в този момент излезе от салона. — Мери е на път към Фрамлингъм, баща ви и лорд Робин я придружават. Дукът е заповядал да прочетат по всички пазарища прокламацията, с която провъзгласява Джейн за кралица, но хората се стичат на тълпи, за да поздравят принцеса Мери и да й окажат почит като на законна владетелка на страната.

— Сега трябва да се упражняваме в търпение — проговори предупредително Оуен и сложи ръка на рамото на Пен. — Затова, скъпа съпруго, ти заповядвам най-строго да си стоиш вкъщи! Ти и сестрите ти! Разбрахме ли се? — Шеговитият му тон не можа да заблуди Пен и Пипа.

Ан го погледна тревожно. Не, че новият й зет не й харесваше, но изглеждаше толкова… застрашителен, макар че поведението му беше безупречно и се отнасяше към нея с искрена сърдечност. Пен обаче се шегуваше с него, а Пипа го дразнеше с непринуденост, която смайваше по-малката й сестра.

Пен се усмихна. Беше очаквала, че загрижеността и строгостта му ще й досаждат, но сега ги издържаше стоически. След като не беше съумял да защити първата си жена, втората трябваше да понесе всички последствия.

Чакането продължи девет дни, през които им беше строго забранено да напускат резиденцията на френския посланик. Оуен влизаше и излизаше, често напускаше брачното легло преди разсъмване и се връщаше едва вечерта. Почти всеки час пристигаха пратеници от Севера, където цялото население се беше надигнало в подкрепа на Мери. Нортъмбърленд събираше войска, за да потегли срещу принцесата, но срещаше упорита съпротива.

На 19 юли късно следобед Пен седеше със сестрите си в салона на резиденцията и учеше Чарлс и Филип да играят с кубчета, когато отвън се чуха първите викове.

Тя скочи и изтърси кубчетата от скута си.

— Какво става?

Трите се втурнаха към прозорците, които гледаха към улицата. Покрай резиденцията минаваше дълго шествие. Хората танцуваха, пееха и се смееха, някои плачеха от радост.

— Какво става, за бога? Къде е Оуен? — извика сърдито Пипа. — Затворил ни е тук и дори не благоволява да ни осведоми какво става!

— Тук съм, тук съм! — Тихият, мелодичен глас на Оуен дойде откъм вратата. — Всичко свърши. Мери бе провъзгласена за кралица. Очакваме Нортъмбърленд да се предаде още тази вечер.

Епилог

Кралица Мери стана от трона си в кралските покои на Уайт Тауър и излезе напред, за да поздрави посетителите.

— Пен, скъпа Пен!

Пен направи дълбок реверанс и разкошните й поли се разпростряха върху мекия турски килим.

— Ваше величество — прошепна тя и склони глава.

Мери я изправи на крака и я целуна сърдечно.

— О, Пен, много ми липсвахте, повярвайте ми! Но смятам, че имам всички основания да ви поздравя най-сърдечно. — Тя кимна одобрително. — Вашият кавалер ни оказа голяма услуга. Както чух, отсега нататък ще го срещаме по-често в двора, макар и… — тя се засмя весело — … в официални одежди.

— Надявам се, мадам — отговори отмерено Пен.

Новата кралица беше облечена великолепно. Долната рокля бе обсипана със злато и диаманти, горната одежда — с яркоцветни скъпоценни камъни. Кралските покои бяха тапицирани във весели цветове, по стените висяха гоблени, всички мебели бяха нови. Мери, която бе влязла триумфално в Лондон само преди седмица, обитаваше кралските покои с непринуденост, която издаваше, че никога не се е съмнявала в бъдещето си на кралица.

След като поздрави бившата си придворна дама, Мери се обърна към стоящия до нея Оуен.

— След като уредим всички формалности, кавалере, с радост ще ви посрещна като приятел на английската корона в двора на Сейнт Джеймс!

— Я виж ти кой бил тук! — Мери спря поглед на малката фигурка между Пен и Оуен. Филип, облечен в ризка и жакетче от избродирана бяла коприна, се държеше здраво за ръцете на родителите си и любопитно зяпаше кралицата.

— Мисля, че вече сме се срещали — засмя се Мери. — Трябва да кажа, че оттогава се е променил много, и то само в благоприятна светлина. — Тя погледна пронизващо Пен с късогледите си очи.

— Това правят обичта и добрата храна, мадам — отговори открито Пен.

Мери кимна и попита скъпоценния кръст на гърдите си, украсен със сапфири и рубини.

— Смятам, че ви дължа нещо, Пен. — Топлият тон и усмивката в очите й не оставяха съмнение, че смята да изпълни дълга си.

— Да, ваше величество. След заточването на лорд Брайънстън графството Брайънстън е свободно. Искам го за сина си, законния наследник, сина на Филип Брайънстън.

— Ужасна история — пошепна съчувствено Мери и се наведе към момчето, чийто поглед бе прикован в украсения със скъпоценни камъни кръст, Филип примигна и издърпа ръката си от майчината, за да пипне блестящото нещо.

— Ти докосна кръста, мое дете — пошепна трогнато Мери. — Значи ще пораснеш в правата вяра. Англия ще се върне отново в лоното на свещената католическа църква.

Пен, която познаваше религиозната ревност на кралицата, не можа да сдържи лекото си потрепване.

— Филип, граф Брайънстън, въздавам ти титлата и притежанията на твоя баща — оповести тържествено Мери. — Живей във вяра и благочестие и бъди предан на своята кралица!

Поразен от почестите, малкият Филип се разплака.

Пен се наведе да го утеши и несръчно го вдигна на ръце, тъй като придворната роба ограничаваше движенията й. Оуен взе детето от ръцете й и притисна личицето му в сивия си жакет.

— Скъпа Пен, ще ми липсвате, но няма как. Освобождавам ви от задълженията на придворна дама, за да служите на съпруга си — завърши официално кралицата.

Пен направи дълбок реверанс и сведе глава, за да скрие блясъка в очите си. Нито тя служеше на Оуен, нито той — на нея. Докато се отдалечаваше заднешком, забеляза, че и той е развеселен.

— Вече си имам лична слугиня — пошепна в ухото й той. — Добре дошла в свитата ми, скъпа!

Пен го удостои с поглед, изпълнен с престорено възмущение, и го остави, за да поздрави родителите си. Те стояха в другия край на салона с Пипа и една млада дама, наследила червената коса на майка си и чертите на баща си. Елизабет, дъщерята на Хенри VIII и Ана Болейн.

Пен направи реверанс първо пред принцесата, после пред Хю и Гуинивиър и прегърна Пипа, която изглеждаше необичайно възбудена.

Пипа изчака нетърпеливо формалностите да приключат и отвлече сестра си настрана.

— Наредиха ми след коронацията да придружа принцеса Елизабет — съобщи тайнствено тя. — Тя няма да остане в двора на Мери и желае компанията ми. Смяташ ли, че това е разумно?

— Не знам — отговори със съмнение Пен. — Щом Елизабет е решила да напусне двора, ще трябва да живееш много уединено.

— О, и в другите градове има забавления — отбеляза безгрижно Пипа. — Докато служеше на принцесата, ти си намери страхотен мъж. Защо и аз да не опитам късмета си? Да знаеш, че съм решена да го направя!

Пен избухна в смях.

— Ти си непоправима!

— Ще видиш — обеща Пипа. — Ще си поговорим пак! — И се запъти обратно към принцесата с танцуваща стъпка.

Скоро след това Пен, Оуен и Филип напуснаха кралските покои. Гарваните на Тауър се бяха събрали на моравата пред кола за мъчения и граченето им огласяше вечерния въздух. Двамата забързаха към портала, хванали Филип за ръце, като от време на време го вдигаха във въздуха и се радваха на веселия му смях.

Пен хвърли бегъл поглед към кралския затвор — величествена постройка в другия край на моравата. Зад един прозорец се мярна фигурка в скромна сива рокля, скрила коси под бяло боне.

Джейн Дъдли.

— Бедното момиче — прошепна с тъга Пен. — Още ненавършила шестнадесет години, стана кралица за девет дни… а сега е затворница. И всичко това заради чуждото честолюбие!

Тя се наведе и целуна пухкавата бузка на Филип.

— Защо има толкова много зло, Оуен? Бащата на това дете трябваше да умре, защото майка му беше болезнено честолюбива. Кой знае каква съдба очаква бедната малка Джейн, която стана жертва на честолюбието на Съфолк и Нортъмбърленд…

Двамата излязоха през портала и се запътиха към реката.

— Нашите деца няма да имат тази съдба, ако можем да го предотвратим — гласеше отговорът на Оуен, когато се качиха в чакащата лодка.

— Точно така — кимна Пен и седна на пейката. — Мисля, че е време Андрю и Луси да дойдат в Лондон.

Оуен се усмихна и кимна. Стоеше до нея широко разкрачен, опрял ръце на хълбоците, докато градът се плъзгаше покрай тях.

— Обичам те — пошепна Пен.

— И аз те обичам — отговори Оуен и очите му заблестяха.

— Обичам те — повтори през смях Филип, който седеше до майка си. — Обичам те… обичам те! — И се закиска, сякаш беше казал нещо извънредно смешно.

Пен застана до Оуен. Той я прегърна и тя положи глава на рамото му. Синът им продължи да напява новите думи, които беше научил, и напевът му прозвуча в ушите им като най-сладката мелодия на света.

— Целуни ме — помоли тя и вдигна лице към неговото.

— Винаги — отговори сериозно той и сведе устни към нейните. — Ще прекарам живота си в това да те целувам, любов моя. Така… и така… и така… сега и завинаги!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.